ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2016 р. Справа № 914/3492/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства Бориславська швейна фабрика Спецодяг (надалі ВАТ Бориславська швейна фабрика Спецодяг), б/н від 31.12.2015р. (вх. № ЛАГС 01-05/301/16 від 19.01.2016р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 14.12.2015р.

у справі № 914/3492/15

за позовом: Бориславської міської ради, м. Борислав, Львівська область

до відповідача: ВАТ Бориславська швейна фабрика Спецодяг, м. Борислав, Львівська область

про про визнання укладеним договору оренди землі

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 3-21/2581 від 16.11.2015р.)

від відповідача: ОСОБА_3 представник (довіреність б/н від 02.11.2015р.)

Учасникам судового процесу розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу від сторін не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 14.12.2015р. у справі № 914/3492/15 (суддя Долінська О.З.) позовні вимоги задоволено повністю. Визнано укладеним договір оренди землі земельної ділянки загальною площею 1,1296 га, кадастровий номер :04:048:0001, яка розташована за адресою: вул. Коновальця, 9 в м. Бориславі, Львівська область, між Бориславською міською радою Львівської області та ВАТ „Бориславська швейна фабрика „Спецодяг в редакції позивача. Стягнуто з ВАТ Бориславська швейна фабрика Спецодяг на користь Бориславської міської ради Львівської області 1 218,00 грн. понесених витрат на сплату судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив факт ухилення відповідача від укладення договору оренди земл, та дійшов висновку, що укладення договору на оренду земельної ділянки є обов'язком землекористувача за умови, якщо запропонований орендодавцем договір відповідає типовому договору. Відмова від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК та Закону України «Про оренду землі», відтак, порушені права позивача підлягають захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ВАТ Бориславська швейна фабрика Спецодяг подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не в повному обсязі зясовано всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не враховано надані ним докази, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а саме прийняття та розгляд заяви про зміну предмету позову вже після розгляду справи по суті. Крім того, ВАТ Бориславська швейна фабрика Спецодяг володіє на праві приватної власності нерухомими будівлями загальною площею 5 164,1 кв.м., відповідно до ст.120 Земельного кодексу України відбувається перехід до власника будівель права власності на земельну ділянку, у спосіб передбачений ст.128 Кодексу, а не укладення договору оренди та спростовує вимогу позивача про неправомірне використання земельної ділянки.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 19.01.2016р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_4, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 22.01.2016р. поновлено строк подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 16.02.2016р.

У звязку з тимчасовою непрацездатністю судді Гнатюк Г.М., розпорядженням в.о. голови суду від 12.02.2016р. внесено зміни в склад колегії суддів для розгляду справи № 914/3492/15, замість судді Гнатюк Г.М. введено суддю Кордюк Г.Т.

В судовому засіданні 16.02.2016р. оголошено перерву до 15.03.2016р., про що сторони повідомлені під розписку.

В судовому засіданні 15.03.2016р. оголошено перерву до 31.03.2016р., про що сторони повідомлені під розписку.

В звязку з тимчасовою непрацездатністю головуючої судді Кравчук Н.М., судове засідання 31.03.2016р. не відбулося. Сторони були повідомлені під розписку про перенесення розгляду справи на 08.04.2016р.

Згідно протоколу про автоматичну заміну складу колегії суддів від 08.04.2016р., здійснено заміну члена колегії Кордюк Г.Т. на ОСОБА_1.

В судовому засіданні 08.04.2016р. оголошено перерву до 13.04.2016р., про що сторони повідомлені під розписку.

Скаржник в судовому засідання доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Позивач в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1230/16 від 16.02.2016р.), просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.08.2011р. ВАТ Бориславська швейна фабрика „Спецодяг звернулося до Бориславської міської ради з заявою про надання в оренду земельної ділянки площею 1,1296 га по вул. Коновальця, 9 (а.с. 21).

28.11.2011р. Бориславська міська рада на сесії ради прийняла рішення № 441 про надання ВАТ «Бориславська швейна фабрика «Спецодяг» в оренду земельної ділянки площею 11298 кв.м. у м. Бориславі на вул. Коновальця, 9 терміном на 5 років для обслуговування виробничих будівель. Пунктом 2 рішення було зобовязано ВАТ «Бориславська швейна фабрика «Спецодяг» укласти договір оренди землі (а.с. 18).

Однак договір оренди між Бориславською міською радою та ВАТ «Бориславська швейна фабрика «Спецодяг» не було укладено.

05.12.2012р. ВАТ Бориславська швейна фабрика „Спецодяг звернулося до Бориславської міської ради з заявою про внесення змін в рішення міської ради № 441 від 28.11.2011р., оскільки рішенням виконавчого комітету міської ради від 06.03.2012р. № 64 ВАТ Бориславська швейна фабрика „Спецодяг було присвоєно номер вул. Коновальця, 9 «в» (а.с. 20).

29.12.2012р. Бориславська міська рада прийняла рішення № 842 про внесення змін до п.1 рішення міської ради від 28.11.2011р. № 441 «Про надання ВАТ «Бориславська швейна фабрика «Спецодяг» в оренду земельної ділянки», а саме уточнила адресу відповідача, замість тексту «вул. Коновальця, 9» слід читати «вул. Коновальця, 9 „в» (а.с. 19).

Згідно даних міської ради про видачу договорів оренди та додаткових угод 2013р., ВАТ «Бориславська швейна фабрика «Спецодяг» 18.04.2013р. було видано проект договору оренди для підписання (а.с. 22).

Однак, в матеріалах справи відсутні докази укладення договору оренди землі між сторонами та проведення його державної реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що міська рада неодноразово зверталася до ВАТ «Бориславська швейна фабрика «Спецодяг», зокрема . листами : № 3-18/91 від 15.01.2014р. та № 3-18/1403 від 10.07.2014рта про необхідність укладення договору оренди землі, в яких повідомляла, що в разі не представлення в місячний термін зареєстрованого договору оренди землі, буде ставитися питання про відміну рішення міської ради № 441 від 28.11.2011р. (а.с. 9-10).

Проте, ВАТ «Бориславська швейна фабрика «Спецодяг» вимоги п.2 рішення міської ради № 441 від 28.11.2011р. не виконало, договір оренди земельної ділянки не уклало, його державну реєстрацію не здійснило.

В зв»зку з невчиненням зі сторони ВАТ «Бориславська швейна фабрика «Спецодяг» відповідних дій по укладенню та реєстрації договору оренди землі, Бориславська міська рада звернулася до господарського суду з позовними вимогами про визнання укладеним договору оренди землі в редакції поданого позивачем (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог а.с. 96-103).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України та іншими законами України і договором оренди землі..

Порядок укладення договору оренди землі встановлений ст. 16 Закону України «Про оренду землі», зокрема, укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Згідно з ч.1 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції чинної на момент виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Статтею 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до п. 34 ст. 26, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання надання земельної ділянки в оренду вирішується на пленарному засіданні ради - сесії.

Як зазначалося вище, розглянувши заяву ВАТ «Бориславська швейна фабрика «Спецодяг» про надання в оренду земельної ділянки, Бориславська міська рада 28.11.2011р. прийняла рішення № 441 про надання ВАТ «Бориславська швейна фабрика «Спецодяг» в оренду земельної ділянки площею 11298 кв.м. у м. Бориславі на вул. Коновальця, 9 терміном на 5 років для обслуговування виробничих будівель.

Рішення Бориславської міської ради від 28.11.2011р. № 441 та від 29.12.2012р. № 842, яким змінено адресу орендаря на «вул. Коновальця, 9 „в» є чинними та, відповідно до статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є обов'язковим для виконання всіма розташованими на території міста органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на території міста.

Згідно зі ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

У ст. 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Зі змісту ст. 152, ст. 126 Земельного кодексу України вбачається, що право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Загальний порядок укладання господарських договорів врегульований ст. 181 ГК України, згідно з якою проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Як зазначалося вище, проект договору оренди землі був надісланий відповідачу, однак доказів його підписання чи висловлення якихось заперечень зі сторони відповідача в матеріалах справи відсутні.

В ході розгляді справи судом першої інстанції будо з'ясовано обставини, які свідчать про те, що суб'єкт господарювання не вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, у відповідача відсутні правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку, що є порушенням норм земельного законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обовязковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обовязком для субєкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обовязковості укладення договору для певних категорій субєктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладенні господарських договорів за державним замовленням або договорів, укладення яких є обовязковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Стаття 641 Цивільного кодексу України встановлює, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, відповідно до статті 642 ЦКУ, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Згідно статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка.

З огляду на вищенаведені норми права вбачається, що надання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності в оренду шляхом укладення відповідного договору здійснюється на підставі рішення ради, прийнятого за результатами розгляду заяви (клопотання) особи, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду, поданої відповідно до ст. 16 Закону України "Про оренду землі". При цьому підставою набуття відповідного права є саме рішення ради, яке, відповідно до ч. 2 ст.126 Земельного Кодексу України, лише оформляється договором як документом, що посвідчує право на земельну ділянку.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази оформлення договору оренди спірної земельної ділянки та вжиття передбачених чинним законодавством України заходів щодо його державної реєстрації.

Позивач наголошує, що звернення Бориславської міської ради про спонукання укласти договір оренди землі залишалися без реагування із сторони відповідача, що свідчить про зволікання відповідача укласти та зареєструвати його і проводити сплату орендної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права.

Предметом спору у даній справі є визнання укладеним договору оренди земельної ділянки на якій розташовані об'єкти нерухомого майна, належні відповідачу на праві власності (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог а.с. 96-103).

У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акта для сторін договору, сторони не мають права відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК).

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004р. № 220 «Про затвердження Типового договору оренди землі».

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК, ст. 14 Закону України "Про оренду землі", постанови КМУ № 220 від 03.03.2004р. убачається, що умови типового договору, які на підставі актів цивільного законодавства набули юридично обов'язкового значення, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору оренди земельної ділянки є обов'язком землекористувача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК та Закону України «Про оренду землі», в звязку з чим позивач має право звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії (з аналізу практики ВСУ щодо застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України).

Аналогічної позиції дотримується і Вищий господарський суд України, який у інформаційному листі від 12.12.2012р. № 01-06/1821/2012 зазначив, що у разі якщо особа звернулася до органу місцевого самоврядування із заявою про передачу їй в оренду земельної ділянки та радою прийнято відповідне рішення про укладення договору оренди земельної ділянки, однак у подальшому ця особа ухиляється від укладення такого договору (проект якого відповідає вимогам Закону України Про оренду землі та типовій формі договору оренди земельної ділянки), зазначене свідчить про те, що між сторонами виник переддоговірний спір, який згідно з ч. 1ст.187 ГК України може бути предметом розгляду в суді, оскільки виник при укладенні господарських договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону.

Рішення суду про укладення договору має правоутворююче значення, оскільки на його підставі, згідно ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, виникають права та обов'язки сторін за договором.

Відповідно до ст. 15 Закону України Про оренду землі, істотними умовами договору оренди землі є:

об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);

строк дії договору оренди;

орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

умови збереження стану об'єкта оренди;

умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

відповідальність сторін;

умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Поданий зміст договору оренди землі у тексті позовної заяви містить кадастровий номер у п. 1 і умови збереження стану обєкта оренди, викладені в пункті 17. Більш ширші умови використання земельної ділянки викладені у розділі Інші права та обовязки сторін.

Згідно з ч.2 ст. 187 ГК України день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Частиною 3 ст. 84 ГПК України визначено, що у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір-умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Зазначені норми не суперечать одна одній, оскільки суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов'язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про задоволення позовних вимог Бориславської міської ради щодо визнання укладеним договору оренди землі.

Дана правова позиція наведена у постанові Верховного суду України від 25.09.2012р. у справі № 19/074-11.

Стосовно твердження представника відповідача про те, що ВАТ Бориславська швейна фабрика Спецодяг володіє на праві приватної власності нерухомими будівлями загальною площею 5 164,1 кв.м., відповідно до ст.120 Земельного кодексу України відбувається перехід до власника будівель права власності на земельну ділянку, у спосіб передбачений ст.128 Кодексу, а не укладення договору оренди, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Матеріалами справи підтверджується, що з 2012р. ВАТ Бориславська швейна фабрика Спецодяг володіє на праві приватної власності нерухомими майном загальною площею 5 164,1 кв.м. по вул. Коновальця, 9 «в» у м. Бориславі (а.с. 57-70).

Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку перелічені у ст. 126 Земельного кодексу України. Відповідно до ст. 193 Земельного кодексу України єдиною державною системою земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів є державний земельний кадастр. Згідно з ст. 202 Земельного кодексу України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок.

Отже, при переході права власності на будівлю і споруди право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею, спорудою та на частину земельної ділянки, що необхідна для їх обслуговування, оскільки норми ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України не передбачають автоматичного набуття права власності чи користування земельною ділянкою поза встановленою процедурою.

17.11.2015р. ВАТ Бориславська швейна фабрика Спецодяг звернулося до органу місцевого самоврядування з заявою про викуп земельної ділянки по вул. Коновальця, 9 «в» у м. Бориславі за кадастровим номером :04:048:0123 (а.с. 79).

09.12.2015р. Бориславська міська рада листом № 3-18/2821 повідомила відповідача, що дана заява буде розглядатися на сесії міської ради (а.с. 115).

В процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегією суддів було зясовано, що 07.04.1994р. Бориславською міською радою прийнято рішення «Про затвердження державних актів на право користування землею та про надання земельних ділянок в тимчасове користування на умовах оренди» № 181, яким було надано в постійне користування із земель міськземфонду для виробничих потреб земельної ділянки таких розмірів 1,9209 кв.м. по вул. Коновальця, 9 територію основного виробництва, Бориславській швейній фабриці Київського виробничого швейного обєднання «Спецодяг».

Згідно п.1 розд. X "Перехідних положень" Земельного кодексу України рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

У ст.22 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час прийняття радою спірного рішення) визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до ст.23 Земельного кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, земельним законодавством не передбачено автоматичного переходу прав на земельні ділянки, а вимагається оформлення прав на них за певною процедурою.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується самим відповідачем, ВАТ „Бориславська швейна фабрика „Спецодяг не скористалося наданою можливістю встановити межі земельної ділянки в натурі, не зверталось до органів місцевого самоврядування з приводу оформлення державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, такий акт товариству не видавався, державної реєстрації прав не проводилось, відтак, таке право у ВАТ „Бориславська швейна фабрика „Спецодяг не виникло.

Щодо твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки, на думку останнього, місцевим господарським судом було розглянуто заяву про зміну предмета позову після початку розгляду господарським судом справи по суті, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з позовної заяви від 17.09.2015 р. (а.с.7-8) позивачем було викладено позовні вимоги: зобовязати відповідача припинити неправомірне використання земельної ділянки шляхом укладення договору оренди землі.

В процесі розгляду справи, 14.12.2015р. позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить визнати укладеним договір оренди землі земельної ділянки загальною площею 1,1296 га, кадастровий номер :04:048:0001, яка розташована за адресою: вул. Коновальця, 9 в, м. Бориславі, Львівська область, між Бориславською міською радою Львівської області та ВАТ „Бориславська швейна фабрика „Спецодяг в його редакції (а.с.96-103)..

Частиною 4 ст. 22 ГПК України надано позивачу право до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК України з доданням до неї документів, зазначених у ст. 57 названого Кодексу.

Як вбачається з заяви про зменшення позовних вимог від 11.12.2015 р. № 3-21/2852, позивачем 11.12.2015р. було надіслано копію вказаної заяви відповідачу, що підтверджується поштовою квитанцією та описом вкладення(а.с. 104-105).

Суд першої інстанції в судовому засіданні 14.12.2015 р. подану заяву про зменшення позовних вимог правомірно розцінив як заяву про зміну предмету позову і прийняв її до розгляду, так як згідно ст. 22 ГПК України це право позивачем реалізоване до початку розгляду справи по суті. Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши протоколи судових засідань та ухвали про відкладення розгляду справи дійшов висновку, що суд першої інстанції дійсно до розгляду справи по суті в попередніх судових засіданнях не переходив., про що зазначено і в самому рішенні (стор. 9 рішення). У цей же день - 14.12.2015 р. судом першої інстанції було прийнято рішення по даній справі..

Разом з тим, із судового рішення та протоколу судового засідання вбачається, що відповідач чи уповноважена ним особа у цей день в судове засідання не зявились.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту протоколу судового засідання від 08.12.2015р. вбачається, що відповідач знав про наміри позивача щодо подання заяви про відмову від частини позовних вимог, в звязку з чим в судовому засіданні було оголошено перерву до 14.12.2015р. до 15 год. 30 хв., про що представники сторін були повідомлені під розписку(а.с. 92-94).

Крім того, 14.12.2015р. представником відповідача ОСОБА_3 через канцелярію суду були подані клопотання про здійснення аудіофіксації судового процесу та долучення до матеріалів справи додаткових доказів, проте в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив (а.с. 113-114).

Тобто, відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, відтак мав можливість подати свої заперечення на заяву про зміну предмета позову, однак своїм правом не скористався.

Початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду (ст.. 65 ГПК України) відкриття судового засідання, роз»яснення (за необхідності) сторонам та інших учасникам судового процесу їх прав та обов»язків і розгляду інших клопотань і заяв переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з»ясування у передбаченому ГПК України порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання. При цьому неявка у судове засідання сторін або однієї із сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду змінених позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч.1.ст. 77 ГПК України (коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні).

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Вищого господарського суду України у справі № 914 /1109/15 від 26.11.2015 р.

Твердження скаржника про те, що в зв»язку з неявкою представника відповідача в судове засідання 14.12.2015 р. та зміною предмета позову позивачем, місцевий господарський суд зобов»язаний був відкласти розгляд справи для надання можливості подання відзиву відповідачем (обґрунтування своєї позиції), суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до статті 75 ГПК України , якщо відзив на позовну заяву стороною не подано, суд вправі розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в апеляційній скарзі, а доводи, наведені скаржником не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 14.12.2015р. у справі № 914/3492/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1