ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"21" квітня 2016 р. Справа № 911/836/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, 02002, АДРЕСА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, 08600, АДРЕСА_2

про стягнення 41851 грн.

суддя Шевчук Н.Г.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_3 (дов. б/н від 22.02.2016);

від відповідача не з'явився.

суть спору:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся у господарський суд з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач), в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просить суд стягнути в відповідача заборгованості у сумі 35851грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на невиконнання ФОП ОСОБА_2 обовязку по оплаті отриманого від позивача товару в повному обсязі, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 35851грн.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 в період з 20.03.2015 по 09.04.2016 поставив Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 товар на суму 167038 грн., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін видатковими накладними №16 від 20.03.2015, №17 від 20.03.2015, №18 від 20.03.2015, №53 від 20.03.2015, №52 від 23.03.2015, №86 від 24.03.2015, №96 від 09.04.2015 та №97 від 09.04.2015 (а.с. 27-39).

Позивач стверджує, що відповідач отриманий товар в повному обсязі не розрахувавя, у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість в розмірі 35851грн., на підтвердження чого, додає до позовної заяви виписки з власного банківського рахунку та акт звірки взаємних розрахунків з відповідачем за період з 01.01.2015 по 18.11.2015.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з вимогою №05012016 від 06.01.2016 про сплату заборгованості в розмірі 35851грн., проте дана претензія залишені без відповіді та належного реагування, у звязку з чим позивач звернувся до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Поряд з цим, відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З викладеного вище вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено договір у спрощений спосіб. Відповідно до цього договору позивач зобов'язався передати у власність відповідача товар, а відповідач, у свою чергу, прийняти його і оплатити.

За своєю правовою природою правочин, який відбувся між позивачем та відповідачем, є договором поставки.

Згідно з частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з приписами статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначено у статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Враховуючи, що заборгованість за поставлений товар час прийняття рішення відповідачем не погашена, докази оплати отриманого відповідачем товару відсутні, а розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, вимога про стягнення з відповідача 35851грн. боргу за поставлений товар підлягає задоволенню в повному обсязі.

Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у сумі 9000 грн.

Зазначені витрати підтверджуються договором про надання правової допомоги №37 від 22.02.2016 укладеним між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 і адвокатським бюро «Горда і партнери», рахунками-фактурами №17 від 22.02.2016, №22 від 01.03.2016, №33 від 05.04.2016, виписками з банківського рахунку позивача, платіжними дорученнями №6 від 23.03.2016, №9 від 03.03.2016, №15 від 06.04.2016 та актами надання послуг б/н від 16.03.2016 і б/н від 05.04.2016.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судовий збір і витрати за послуги адвоката відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судом покладається на відповідача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статями 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (08600, АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (02002, АДРЕСА_3, код НОМЕР_2 ) заборгованість по оплаті за товар у сумі 35851 (тридцять пять тисяч вісімсот пятдесят одна) грн., витрати на правову допомогу у сумі 9000 (девять тисяч) грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя Н.Г. Шевчук

Дата підписання повного рішення: 25.04.2016