РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016Справа №910/697/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси і кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси і Кредит» Чернявської О.С.

до Адвокатського бюро Ольги Величко

про стягнення 80 533,65 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Ходюк О.Я. - представник, довіреність №3-243110/24453 від 18.12.2015;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси і кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси і Кредит» Чернявської О.С. звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Адвокатського бюро Ольги Величко про стягнення коштів у розмірі 80 533,65 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору про надання правової допомоги №4 від 07.03.2014 р. в частині виконання зобов'язань з надання правової допомоги в обсязі та на умовах, визначених умовами Договору, внаслідок чого позивач вимагає від відповідача повернення грошових коштів у розмірі 80 533,65 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №/910/697/16 та призначено розгляд справи на 09.02.2016 р.

Ухвалами Господарського суду м. Києва від 09.02.2016 р. та від 01.03.2016 р. розгляд справи відкладено на 01.03.2016 р. та на 31.03.2016 р. відповідно.

У судове засідання 09.02.2016 р. уповноважені представники сторін не з'явились.

Про дату, час та місце проведення даної справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення №292.

Копії ухвал суду від 19.01.2016 р., які направлялись відповідачу на адреси, зазначені позивачем в позовній заяві, а саме: 04071, м. Київ, вул. Воздвиженська, буд. 41, оф.250 та 03150, м. Київ, вул. Димитрова, буд. 5Б, оф. 606 (остання за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців є адресою місцезнаходження відповідача), на час проведення судового засідання 09.02.2016 р. повернулись на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та адресату не вручені.

У судові засідання 01.03.2016 р. та 31.03.2016 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судові засідання 01.03.2016 р. та 31.03.2016 р. не з'явився.

Про дату, час та місце проведення даної справи 01.03.2016 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення №808.

Копії ухвал суду від 01.03.2016 р., які направлялись відповідачу на адреси, зазначені позивачем в позовній заяві, а саме: 04071, м. Київ, вул. Воздвиженська, буд. 41, оф.250 та 03150, м. Київ, вул. Димитрова, буд. 5Б, оф. 606 (остання за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців є адресою місцезнаходження відповідача), на час проведення судового засідання 31.03.2016 р. повернулись на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та адресату не вручені.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (надалі - Постанова №18) Вищим господарським судом України роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.1. Постанови №18 суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 09.02.2016 р. через відділ діловодства (канцелярія) Господарського суду міста Києва представником позивача подані: пояснення б/н від 05.02.2016 р., в якому позивач повідомляє, що на даний час між сторонами відсутні інші діючи, крім зазначених в позовній заяві, правовідносини, додаткових угод до Договору між сторонами укладено не було; клопотання б/н від 09.02.2016 р. про відкладення розгляду справи, у зв'язку із проведенням переговорів між сторонами правочину щодо добровільного вирішення спору. Зазначені документи долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час проведення судового засідання 03.03.2016 р. суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 09.02.2016 р., 01.03.2016 р. та 31.03.2016 р. до суду не надходило.

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Документи, витребувані ухвалами суду від 19.01.2016 р., від 09.02.2016 р. та від 01.03.2016 р., відповідачем суду не надані.

Відповідно до п. 2.3 Постанови №18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2. Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзив на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 29,60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 31.03.2016 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені у позовній заяві, надав пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані позивачем докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 07.03.2014 р. між Адвокатським бюро Олександра Білоуса (відповідач по справі, Бюро за договором) та Публічним акціонерним товариством Банк «Фінанси та Кредит» (позивач у справі, Клієнт за договором) було укладено Договір №4 про надання правової допомоги (далі - Договір).

Відповідно до п. 1 Договору Бюро зобов'язується надати правову допомогу Клієнту, як Кредитору у справі №Б-13/8 про банкрутство ТОВ «Торговий Дім «Пластпайп» при її розгляді у Господарському суді Івано-Франківської області, а Клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені цим договором.

Розділами 2 - 4 Договору сторони узгодили якість та порядок надання послуг, ціну договору, порядок здійснення оплати, права, обов'язки та відповідальність сторін тощо.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що даний Договір про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням та в інших випадках, визначеним законодавством.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками позивача та відповідача.

Як вбачається з матеріалами справи, після укладення Договору Адвокатським бюро Олександра Білоуса () було проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, а саме, відбулась зміна керівника, найменування та місцезнаходження юридичної особи, зокрема, найменування - Адвокатське бюро Олександра Білоуса було змінено на Адвокатське бюро Ольги Величко ().

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до умов п.1.1 Договору обов'язковою умовою цього Договору є у строк до 07.11.2015 р.: підготовка всіх процесуальних документів у справі №Б-13/8 та складання правової позиції у справі про банкрутство №Б-13/8 з метою визнання недійсним договору доручення на організацію повторного аукціону №2 від 12.01.11, аукціону та договору купівлі-продажу майна боржника; ініціювання питання перед судом щодо призначення і проведення судової експертизи на предмет оцінки майна боржника в суді; задоволення вимог Клієнта як Кредитора у справі №Б-13/8 про банкрутство ТОВ «Торговий Дім «Пластпайп».

Про належне виконання умов Договору Сторони підписують акт (п. 2.2 Договору).

Пунктом 2.4 Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим Договором, сторони несуть відповідальність згідно із чинним законодавством України та цим Договором.

Згідно ст. 2 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність.

За умовами ст. 26 даного Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» унормовано, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфкомісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 1 жовтня 1999 року, протокол від 1 - 2 жовтня 1999 р. № 6/VI, гонорар є єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається зі змісту п. 3.1 Договору - сторони погодили, що з урахуванням складності, кваліфікації і досвіду Бюро, вартість послуг за цим Договором має фіксований розмір та складає 161 067,30 грн. без ПДВ.

Також сторонами погоджено, що вартість послуг сплачується Клієнтом авансовим перерахуванням в розмірі 50% від суми, визначеної в пункті 3.1 цього договору, що становить 80 533,65 грн. протягом десяти банківських днів після підписання цього договору на поточний рахунок Бюро, зазначений в цьому договорі (п.3.2 Договору).

Пунктом 3.3 Договору визначено, що остаточна вартість послуг в розмірі 50% від суми, визначеної в пункті 3.1 цього договору, що становить 80 533,65 грн. перераховується Клієнтом на поточний рахунок Бюро, зазначений в цьому договорі, включно у разі досягнення обов'язкової умови визначеної пунктом 1.1, протягом трьох банківських днів після підписання Сторонами акту про належне надання правової допомоги за цим Договором.

Відповідно до п. 3.5 Договору грошові кошти, перераховані в якості авансу відповідно до пункту 3.2 цього Договору підлягають поверненню Клієнту у разі недосягнення обов'язкової умови, визначеної пунктом 1.1 цього Договору, протягом 3-х банківських днів з дня направлення вимоги Клієнта Бюро про їх повернення.

Як встановлено судом за матеріалами справи, на виконання умов Договору позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок відповідача платіжним дорученням №8177 від 21.03.2014 р. грошові кошти в розмірі 80 533,65 грн., що підтверджується копією вказаного платіжного доручення, яка долучена до матеріалів справи.

Судом встановлено відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача відносно повного та належного виконання Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси і кредит» умов Договору щодо внесення передоплати в розмірі, визначеному умовами п. 3.2 Договору.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконані зобов'язання щодо здійснення 50% передоплати за правову допомогу в розмірі, обумовленому сторонами на підставі укладеного між ними Договору, факт перерахування позивачем грошових коштів за Договором належним чином підтверджено матеріалами справи.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 08.07.2014 р. по справі №Б-13/8 в задоволенні заяви ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» з урахуванням уточнень та доповнення про визнання незаконними дій суб'єкта оціночної діяльності, скасування звіту про оцінку нежитлових приміщень №1-23 групи приміщень №39 заг.365,5 кв.м, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Луначарського, 4, літ. «А», визнання недійсними договору доручення на організацію повторного аукціону №2 від 12.01.11, аукціону, проведеного 14.02.11, договору купівлі-продажу від 18.02.11 зазначеного майна, зобов'язання сторін даного договору повернути все отримане за договором, поновлення запису про реєстрацію права власності на вказане майно за ТОВ «Торговий Дім «Пластпайп», визнання права власності на вказане нерухоме майно за ТОВ «Торговий Дім «Пластпайп» відмовлено.

Доказів надання правової допомоги в обсязі, в строк та з досягненням результату, обумовлених в Договорі, відповідач під час розгляду справи не надав.

Отже, матеріалами справи підтверджується невиконання відповідачем належним чином своїх зобов'язань за Договором №4 від 07.03.2014 р., зокрема, в частині досягнення за наслідками надання відповідачем послуг з правової допомоги конкретного обумовленого Договором результату в обумовлений строк, а саме, як зазначалось вище, у строк до 07.11.2015 р. задоволення вимог Клієнта як Кредитора у справі №Б-13/8 про банкрутство ТОВ «Торговий Дім «Пластпайп».

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з вимогою №9-242200/14936 від 24.09.2015 р. та повторною вимогою №3-242100/23319 від 03.12.2015 р. щодо повернення протягом семи банківських днів з моменту отримання зазначених вимог грошових коштів в сумі 80 533,65 грн., перерахованих в якості авансу по договору про надання правової допомоги №4., факт надсилання яких відповідачу підтверджується копіями конвертів та списку №6266 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих та пріоритетних, які наявні в матеріалах справи.

Проте, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення, грошові кошти відповідачем повернуті не були.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи обов'язок щодо надання правової допомоги в обсязі, з обумовленим результатом та у визначений строк, всупереч умовам Договору, вимогам цивільного та господарського законодавства відповідач не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі авансового перерахування в сумі 80 533,65 грн., яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання зобов'язань за Договором, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору про надання правової допомоги від 07.03.2014 р. або окремих його положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03. 12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором в обсязі, у встановлений строк та з обумовленим результатом, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів надання правової допомоги у визначеному обсязі або повернення суми попередньої оплати відповідач суду не представив, як і належних та допустимих доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 80 533,65 грн. перерахованих коштів (передплати) за надання за вказаним Договором правової допомоги підлягає задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Адвокатського бюро Ольги Величко (юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Димитрова, буд. 5Б, оф. 606 (поштова адреса: 04071, м. Київ, вул. Воздвиженська, буд. 41, оф.250) ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси і кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси і Кредит» Чернявської О.С. (04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців (Артема), 60, ) 80 533,65 грн. (вісімдесят тисяч п'ятсот тридцять три гривні шістдесят п'ять копійок) та 1 378,00 грн. (одну тисячу триста сімдесят вісім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 14 квітня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон