РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016Справа №910/33162/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Тарасюк І.М.

розглянувши справу № 910/33162/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»;

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Актів-ЛТД»;

2) приватного підприємства «Рікон-Плюс»;

про стягнення 396 510,20 грн.

Представники сторін:

від позивача: Таран М.В., довіреність б/н від 11.12.2015р.;

від відповідача-1: Кулинич Т.В., довіреність б/н від 11.02.2016р.;

від відповідача-2: не з'явилися.

обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до 1. товариства з обмеженою відповідальністю «АКТІВ-ЛТД», 2. приватного підприємства «Рікон-Плюс» про стягнення 396 510,20 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2016 р. порушено провадження у справі № 910/33162/15, розгляд справи призначений на 11.02.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2016р. розгляд справи відкладений на 25.02.2016р., у зв'язку з клопотанням представника відповідача-1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2016р. суд, на підставі частини 3 статті 69 ГПК України, продовжив строк вирішення спору у справі та відклав розгляд справи на 15.03.2016р., у зв'язку з клопотанням представника відповідача-1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2016р. розгляд справи відкладений на 24.03.2016р., у зв'язку з клопотанням представника відповідача-1.

У судовому засіданні 24.03.2016р. представник позивача повідомив про проведення переговорів щодо мирного врегулювання спору та подав клопотання про долучення матеріалів у справі № 910/33162/15.

Представник відповідача у судовому засіданні подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог, зокрема, в частині стягнення збитків у розмірі 22 120,57 грн., понесених позивачем на оплату правової допомоги, у зв'язку зі стягненням заборгованості. А також, відповідач-1 вказав на необґрунтованість вимог про стягнення заборгованості за кредитом, оскільки відповідачем-1 було здійснено часткову оплату в рахунок погашення кредиту в сумі 45 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2016р. розгляд справи було відкладено на 07.04.2016р.

07.04.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача-1 отримано письмові пояснення, в яких відповідач-1 зазначає, що позивачем не надано доказів про надання кредиту в належному розмірі за спірним договором (основний та додатковий кредит). Також матеріали справи не містять доказів, що курс долара США складав 23,220 грн., а заявлені до стягнення інфляційні втрати задоволенню не підлягають, оскільки індексації, внаслідок знецінення, підлягає лише грошова одиниця України - гривня, натомість в умовах договору визначено еквівалент грошового зобов'язання в іноземній валюті. До того ж, відповідач-1 заперечив проти задоволення вимоги щодо стягнення збитків, понесених позивачем на оплату юридичних послуг.

Також, 07.04.2016р. через відділ діловодства суду отримано письмові пояснення від представника відповідача-2, в яких останній зазначає про неналежне засвідчення копій документів, доданих до позовної заяви, внаслідок чого додані до позовної заяви копії документів не є належними та допустимими доказами в розумінні Господарського процесуального кодексу України, та не можуть враховуватись судом під час розгляду даної справи по суті. Окрім того, в письмових поясненнях відповідач-2 підтверджує факт підписання спірного Кредитного договору в частині поруки за відповідача-1, однак зазначає про припинення поруки відповідача-2 за спірним договором станом на момент пред'явлення позову до суду, в зв'язку з закінченням строку її чинності, оскільки позивач протягом шестимісячного строку не реалізував своє право на звернення до суду з відповідним позовом відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України. З огляду на викладене, відповідач-2 просить відмовити в задоволенні позовних вимог щодо відповідача-2.

У судовому засіданні 07.04.2016р. судом було оголошено перерву до 14.04.2016р.

У судовому засіданні 14.04.2016р. представник позивача подав суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість зі сплати кредиту та процентів за кредитом у розмірі 296 598,02 грн., заборгованість за додатковим кредитом у сумі 29 701,60 грн., збитки у розмірі 18 308,30 грн., штраф у розмірі 41 089,51 грн., пеню за договором в розмірі 576,84 грн., пеню за додатковим кредитом у сумі 568,84 грн., 3% річних за договором у сумі 7273,99 грн., 3% річних за додатковим кредитом - 172,86 грн., інфляційні втрати за договором у розмірі 177,09 грн. та інфляційні втрати за додатковим кредитом у розмірі 269,69 грн., загалом - 394 736,40 грн.

Судом прийнято вказану заяву до розгляду, в зв'язку з чим має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Отже, позовні вимоги розглядаються в межах ціни позову - 394 736,40 грн., визначеної позивачем.

В судовому засіданні 14.04.2016р. представники відповідачів просили надати їм час ознайомитись з заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України, в судовому засіданні 14.04.2016р. оголошено перерву до 19.04.2016р.

Присутній у судовому засіданні 19.04.2016р. представник позивача просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення товариством з обмеженою відповідальністю «Актів-ЛТД» (далі - відповідачем-1, за договором - позичальник) зобов'язань за Кредитним договором № 50004150 від 20.04.2012р. в частині своєчасної сплати кредитних платежів, внаслідок чого у відповідача-1 та в силу поруки у приватного підприємства «Рікон-Плюс» (далі - відповідач-2, за договором - поручитель) утворилась заборгованість зі сплати кредиту та процентів за користування кредитом у сумі 326 299,62 грн., за прострочення сплати якої нараховані пеня в сумі 1145,68 грн., штраф у сумі 41 089,51 грн., інфляційні втрати - 446,78 грн. та 3% річних у сумі 7446,85 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів збитки у вигляді вартості послуг, спрямованих на виконання договору - 6308,30 грн. та вартості юридичних послуг - 12 000,00 грн.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві та письмових поясненнях.

Водночас, судом було відхилено твердження відповідача-1 про одночасну зміну позивачем в заяві про зменшення позовних вимог як предмету, так і підстав позову, оскільки позивачем збільшено лише період стягнення заборгованості за щомісячними платежами, згідно з додатковою угодою № 1 до кредитного договору № 50004150, тоді як підставою звернення до суду є неналежне виконання відповідачем-1 умов вказаного кредитного договору.

Представник відповідача-2 в судове засідання 19.04.2016р. не з'явився. Відповідач-2 належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, про що свідчить наявна у матеріалах справи розписка представників сторін.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача-2 суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача-2 не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача-2, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та відповідачами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.04.2012р. між позивачем (за договором - компанія), відповідачем-1 (за договором - позичальник) та відповідачем-2 (за договором - поручитель) було укладено кредитний договір №50004150 (надалі - Договір), за умовами п. 1.1 якого компанія зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі, в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановлюють еквівалент суми кредиту у іноземній валюті, прийнятній для сторін.

Так, сума кредиту становить 205 447,5 грн., еквівалент суми кредиту в доларах США: 25 585,00 дол. США, курс для обчислення: курс ПАТ «КІБ «Креді Агріколь», що дорівнює 8,0300 грн./дол.. США, строк кредиту: 60 місяців, процентна ставка: 9,90%, змінна ставка відповідно до статті 2.3 Загальних умов кредитування.

Цільове призначення: на придбання автомобіля марки Volkswagen, модель CaddyGP Maxi Combi, кузов № НОМЕР_1, об'єм двигуна 1598 куб.см., рік випуску 2012. Ціна автомобіля відповідно до договору з дилером в еквіваленті 30 100,00 дол. США.

Спосіб надання кредиту: перерахування на рахунок № 8939 у банку ПАТ КБ «Правекс Банк», одержувач: ТОВ «Атлант-М Дніпровська набережна».

Згідно з п. 1.2 Договору, позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути компанії кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та додаткового кредиту, а також інші платежі відповідно до умов кредитного договору.

Відповідно до п. 1.3.1 Договору, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладення Кредитного договору у Графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі.

Відповідно до положень п.1.3.1 Загальних умов кредитування (додаток до кредитного договору № 50004150 від 20.04.2012р.), відповідач-1 зобов'язався здійснювати щомісячні платежі відповідно до Графіку погашення. Розмір платежів, що підлягають сплаті відповідачем-1, визначено відповідно до Графіку погашення. Розмір платежів, що підлягають сплаті відповідачем-1, визначено відповідно до виставлених Компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів в іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного в договорі.

Також судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 50004150 від 20.04.2012р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (за договором - заставодержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю «Актів-ЛТД» (за договором - заставодавець) був укладений Договір застави транспортного засобу № 50004150 від 13.05.2012р., відповідно до п.1.1 якого заставодавець з метою забезпечення виконання зобов'язань за спірним кредитним договором заставляє майно: автомобіль марки Volkswagen, модель CaddyGP Maxi Combi, кузов № НОМЕР_1, рік випуску 2012, д.н. НОМЕР_2, який є власністю відповідача-1 на підставі договору купівлі-продажу № 1119587/2012 від 25.05.2012р.

Відповідно до п.1.3 договору застави, заставою за цим договором забезпечуються вимога позивача за кредитним договором № 50004150 від 20.04.2012р., укладеним між позивачем та відповідачем-1, за яким, серед іншого: п.1.3.1 договору застави встановлено, що позивач видає відповідачу-1 кредит за кредитним договором в сумі 205 447,55 грн., що на день укладення кредитного договору складає еквівалент 25 585,00 дол. США, а відповідач-1 зобов'язується його використати за цільовим призначенням та згідно зі встановленим строком використання, своєчасно сплачувати плату за користування кредитом (проценти за ставкою - 9,90% та комісії: разова комісія за переказ коштів - 2,5% від суми кредиту та комісія за дострокове повернення - 0,00% від суми повернення), а також своєчасно повернути кредит позивачу.

Відтак, укладення вказаного договору застави свідчить про належне виконання позивачем умов спірного кредитного договору щодо видачі кредитних коштів у сумі, що на день укладення кредитного договору складає еквівалент 25 585,00 дол. США.

Крім того, 15.05.2013р. між позивачем та відповідачами було укладено договір про внесення змін/Додаткова угода № 1 до Кредитного договору № 50004150 від 20.04.2012р. (далі - додаткова угода), відповідно до умов якого сторони погодили надання позичальнику додаткової суми кредиту у сумі, еквівалентну 6706,28 дол. США, в українських гривнях, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу суму додаткового кредиту у повному обсязі, а також оплатити проценти за його використання та інші платежі відповідно до умов кредитного договору, всіх додатків, що є його невід'ємними частинами, та цієї додаткової угоди.

Сторони встановили, що на дату укладення цієї додаткової угоди еквівалент суми додаткового кредиту в іноземній валюті, прийнятний для сторін, дорівнює 54 676,30 грн.

За умовами п.1.2 додаткової угоди, цільове призначення додаткового кредиту: сплата страхових платежів відповідно до договору страхування № 28-0199-РМ2-13-00337 від 30.05.2013р., укладеного відповідачем-1 з ПАТ «СК «Українська страхова група», на виконання умов кредитного договору.

Відповідно до п.1.4 додаткової угоди, додатковий кредит надається компанією позичальнику шляхом перерахування позивачем на користь ПАТ «СК «Українська страхова група» грошових коштів за страхові премії відповідно до договору страхування, що підлягають оплаті позивачем рівними місячними платежами.

Проценти за додатковим кредитом нараховуються на суму фактичної заборгованості позичальника за процентною ставкою, що вказана у кредитному договорі та відповідно до Графіку погашення кредиту (п.1.6 додаткової угоди).

За умовами п.1.10.3 додаткової угоди, строк кредитування за цією додатковою угодою дорівнює строку, що лишається до припинення кредитного договору.

На виконання умов Договору позивач надав відповідачу-1 кредит на придбання вищезазначеного транспортного засобу, а відповідачем-1 зобов'язання з повернення кредитних грошових коштів згідно графіку погашення кредиту (додаток до кредитного договору) належним чином не виконано.

Крім того, позивачем було надано відповідачу-1 додатковий кредит на оплату страхових платежів згідно з договором страхування придбаного транспортного засобу.

Спір у справі виник, у зв'язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем-1 грошового зобов'язання по поверненню кредиту та додаткового кредиту, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов кредитного договору, позивач надав кредитні кошти, на які відповідач-1 згідно з договором купівлі-продажу № 1119587/2012 від 25.05.2012р. придбав визначений умовами кредитного договору автомобіль, внаслідок чого у відповідача-1 виник обов'язок сплачувати кредитні платежі.

Разом з тим, відповідач-1 неналежним чином виконував свої зобов'язання за кредитним договором, з лютого 2015 року не виконує зобов'язань щодо сплати щомісячних платежів, а саме: за період з серпня 2015р. по квітень 2016р. щомісячні платежі у загальній сумі 29 701,60 грн. не сплатив, про що свідчать рахунки-фактури № 00276454 від 03.08.2015р., № 00281491 від 02.09.2015р., № 00286557 від 05.10.2015р., № 00291997 від 02.11.2015р., № 00296851 від 04.12.2015р., № 00300201 від 06.01.2016р., № 00305351 від 02.02.2016р., № 00309148 від 04.03.2016р. та № 00312715 від 05.04.2016р.

Відповідно до п.8.3 договору, з метою спонукання відповідача-1 до належного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, позивачем було надіслано листи-нагадування з повідомленням про вручення від 04.03.2015р., 18.03.2015р., 03.04.2015р., 17.04.2015р., 05.05.2015р. щодо необхідності сплатити наявну заборгованість.

Відповідно до п.3.2 Загальних умов кредитування до кредитного договору передбачено умови дострокового повернення кредиту на вимогу позивача. Так, сторони погодили, що позивач має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав та/або вимагати дострокового розірвання кредитного договору, зокрема, у випадку порушення відповідачем-1 терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до Графіку погашення кредиту та/або сплати плати за користування кредитом на строк щонайменше 1 (один) календарний місяць.

У зв'язку з невиконанням відповідачем-1 умов кредитного договору, на підставі п.3.2 Загальних умов кредитування, 29.05.2015р. позивачем було направлено відповідачу-1 та відповідачу-2 листи-нагадуванням «вимога (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором) за вих. № 50004150 від 19.05.2015р. з вимогою повернути суму кредиту та сплатити заборгованість за кредитним договором.

Отже, на день розгляду справи у відповідача-1 існує перед позивачем заборгованість зі сплати кредиту та процентів за кредитом у розмірі 296 598,02 грн., заборгованість за додатковим кредитом зі сплати платежів у сумі 29 701,60 грн.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги кредитний договір як належну підставу у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача-1 взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є кредитним договором, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Матеріалами справи підтверджується належне виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором та надання кредиту, існування заборгованості відповідача-1 по поверненню кредиту у розмірі 277 090,83 грн., процентів за користування кредитом у сумі 19 507,19 грн. та заборгованість за несплаченими платежами додаткового кредиту у розмір 29 701,60 грн.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24.11.2014р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів», у розгляді питання щодо дострокового повернення кредиту в зв'язку з простроченням виконання боржником свого зобов'язання за кредитним договором господарські суди мають виходити з такого. У силу частини другої статті 1054 ЦК України до кредитних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 1050 зазначеного Кодексу, якою встановлено санкцію за прострочення повернення чергової частини позики, а саме: позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, що належать йому відповідно до статті 1048 ЦК України. У такому випадку дострокове повернення кредиту не має ознак одностороннього припинення договірних зобов'язань та є належним способом захисту порушеного права.

Тобто, у випадку невиконання боржником зобов'язання з повернення частини кредиту, у кредитора виникає право вимоги від боржника дострокової сплати всієї суми заборгованості, а також сплати процентів за користування такими коштами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Як вбачається з умов п.3.2 Загальних умов кредитування до кредитного договору, позивач має право дострокового розірвання кредитного договору, у випадку порушення відповідачем-1 терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до Графіку погашення кредиту та/або сплати плати за користування кредитом на строк щонайменше 1 (один) календарний місяць.

Пунктом 3.3 Договору сторонами передбачено, що термін дострокового повернення кредиту вважатиметься таким, що настав, а кредит таким що підлягає поверненню, на 5 календарний день з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником. Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення. У цей термін (якщо інший термін не буде вказано у письмовій вимозі позивача) відповідач зобов'язаний повернути позивачеві в повному обсязі суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, які підлягають застосуванню (сума повернення розраховується позивачем і вказується у повідомленні).

Судом встановлено, що 29.05.2015 р. позивач звернувся до відповідача-1 з вимогою (повідомлення) про дострокове повернення наданого кредиту та сплати заборгованості за Договором, яка була отримана відповідачем-1 04.06.2015р., що вбачається з наявного в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

16.09.2015р. на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса № 813 від 09.09.2015р. було відкрито виконавче провадження ВП № 48757878 згідно з поставною від 16.09.2015р., складеною відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про звернення стягнення на транспортний засіб - автомобіль марки Volkswagen, модель CaddyGP Maxi Combi, кузов № НОМЕР_1, рік випуску 2012, д.н. НОМЕР_2, що належить на праві приватної власності відповідача-1.

29.09.2015р. відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, у зв'язку з тим, що рішення відповідачем-1 в добровільному порядку не виконано, було винесено постанову П № 48757878 про розшук майна боржника (відповідача-1).

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та на той факт, що кредитний договір припинив свою дію 09.06.2015р., а відповідач-1 не виконав свого зобов'язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування кредитом та сплаті щомісячних платежів додаткового кредиту за період з серпня 2015р. по квітень 2016р., суд вважає, що заявлені вимоги про стягнення з відповідача-1 заборгованості по поверненню кредиту у розмірі 277 090,83 грн., процентів за користування кредитом у сумі 19 507,19 грн. та заборгованості за несплаченими платежами додаткового кредиту у розмір 29 701,60 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, позивач також просив стягнути:

- розраховану за період з 16.05.2015р. по 15.11.2015р. пеню за договором в розмірі 576,84 грн. та пеню за додатковим кредитом у сумі 568,84 грн., нараховану на підставі п. 8.1. договору;

- штраф у сумі 41 089,51 грн., нарахований на підставі п.8.2 договору;

- розраховані за період з 16.05.2015р. по 22.12.2015р. 3% річних за договором у сумі 7273,99 грн. та 3% річних за додатковим кредитом - 172,86 грн.;

- розраховані за період з 16.05.2015р. по 22.12.2015р. інфляційні втрати за договором у розмірі 177,09 грн. та інфляційні втрати за додатковим кредитом у розмірі 269,69 грн.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 8.1 Договору визначено, що у разі порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, позичальник сплачує компанії пеню у розмірі 10% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення до моменту повного погашення заборгованості. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за фактичний строк користування кредитом та/або додатковим кредитом.

Відповідно до п. 8.2 Договору у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту, визначеного у статті 3.3, за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, передбаченої в ст. 3.2.1, позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20% від суми кредиту.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Викладене підтверджується постановами Верховного Суду України від 28.02.2011 р. у справі №23/225 та 27.04.2012 р. у справі №06/5026/1052/2011.

Крім того, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

З огляду на вищевикладене та наявності заборгованості у відповідача-1 перед позивачем, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача-1 пені за договором в розмірі 576,84 грн., пені за додатковим кредитом у сумі 568,84 грн., штрафу в сумі 41 089,51 грн., 3% річних за договором у сумі 7273,99 грн., 3% річних за додатковим кредитом - 172,86 грн. інфляційні втрати за договором у розмірі 177,09 грн. та інфляційні втрати за додатковим кредитом у розмірі 269,69 грн. за розрахунками позивача, які судом визнано арифметично вірними.

Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути також збитки у вигляді вартості послуг, спрямованих на виконання договору - 6308,30 грн. та вартості юридичних послуг - 12 000,00 грн.

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до ч. 1 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За змістом ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком невиконання зобов'язань, а не причиною.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Позивач просить стягнути з відповідача 2408,30 грн. вартості послуг, наданих ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» на підставі Договору про надання колекторських послуг від 01.08.2011р. та акту № 72 приймання-передачі наданих послуг. При цьому, позивач зазначає, що надання послуг ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» було пов'язано з примусовим вилученням у відповідача-1 об'єкту застави.

Однак, доказів, які свідчили б про необхідність понесення позивачем витрат у сумі 2408,30 грн. позивачем суду не надано.

Таким чином, суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено причинного зв'язку та вину відповідача у виникненні збитків у сумі 2408,30 грн., а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3900,00 грн. збитків, понесених, у зв'язку з вчинення виконавчих написів, оскільки матеріали справи не містять, а позивачем належними та допустимими доказами в розумінні положень ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено існування наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, що виключає можливість задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача-1 збитків у розмірі 3900,00 грн.

До того ж, суд відмовляє в задоволенні вимоги про стягнення збитків у сумі 12 000,00 грн., понесених у зв'язку з отриманням юридичних послуг, наданих ТОВ «Юридична фірма «Вернер» на підставі Договору про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15.10.2010р. та акту наданих послуг № 25 від 05.01.2016р., оскільки в цій частині позивачем також належними і допустимими доказами не доведено причинного зв'язку та вину відповідача у виникненні збитків на вказану суму.

Щодо вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель зобов'язується перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст.554 Цивільного кодексу України).

У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч.1 ст.543 Цивільного кодексу України).

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ст.556 Цивільного кодексу України).

Зі змісту зазначених норм випливає, що договір поруки не покладає на боржника якогось нового обов'язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов'язанню, а лише створює ймовірність переходу прав та обов'язків останнього до поручителя у разі виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою.

Наразі, приписами чинного законодавства не передбачено окремих умов, які сторони повинні визначити та погодити під час укладання договору поруки.

У зв'язку з порушенням відповідачем-1 графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором позивач використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 3.2 Загальних умов кредитування до кредитного договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 29.05.2015р. року вимогу, у тому числі поручителю, про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів протягом 5 календарних днів з дати одержання вимоги.

Відповідно до частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 10.09.2014р. у справі № 6-28цс14).

Відтак, передбачений частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з 10.06.2015р.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги),якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 10.09.2014р. у справі № 6-28цс14.

Як встановлено судом, товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», 29.12.2015р. (згідно зі штампом поштової установи на конверті, скерованому на адресу суду) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Актів-ЛТД» та приватного підприємства «Рікон-Плюс» (як поручителя за Кредитним договором № 50004150 від 20.04.2012р.).

Враховуючи пред'явлення позивачем вимоги про стягнення заборгованості за кредитом до поручителя з пропущенням шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, суд приходить до висновку про припинення правовідносин поруки за Кредитним договором № 50004150 від 20.04.2012р.

Суд звертає увагу на позицію Верховного Суду України, яку наведено у постанові від 17.09.2014р. по справі №6-53цс14, стосовно того, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором може бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про солідарне стягнення заборгованості є неправомірними та такими що не підлягають задоволенню щодо відповідача-2.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача-1, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Актів-ЛТД» (02068, м. Київ, Дніпровська набережна, 7; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, 1В, оф. В; ) заборгованість зі сплати кредиту та процентів за кредитом у розмірі 296 598 грн. 02 коп., заборгованість за додатковим кредитом у сумі 29 701 грн. 60 коп., штраф у розмірі 41 089 грн. 51 коп., пеню за договором в розмірі 576 грн. 84 коп., пеню за додатковим кредитом у сумі 568 грн. 84 коп., 3% річних за договором у сумі 7273 грн. 99 коп., 3% річних за додатковим кредитом - 172 грн. 86 коп., інфляційні втрати за договором у розмірі 177 грн. 09 коп. та інфляційні втрати за додатковим кредитом у розмірі 269 грн. 69 коп. та витрати по сплаті судового збору - 5646 грн. 43 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. В частині позовних вимог до приватного підприємства «Рікон-Плюс» відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 25.04.2016р.

Суддя А.І. Привалов