РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016Справа №910/3750/16

За позовом публічного акціонерного товариства "ОТП Банк"

до 1) приватного підприємства "Спецобладнання-Київ"

2) приватного підприємства "Проектно-конструкторське бюро"

про визнання договору недійсним

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача - Куцький Д.В. (дов від 02.11.2015)

Від відповідач-1: Рубанчук В.Д.(директор)

Від відповідач-2: не з"явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до приватного підприємства "Спецобладнання-Київ" та приватного підприємства "Проектно-конструкторське бюро" про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення № 5/01 від 05.01.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.03.2016 у справі № 910/3750/16 порушено провадження та призначено до розгляду на 24.03.2016.

В судове засідання призначене на 24.03.2016 прибув представник позивача та надав пояснення по справі.

Представники відповідачів в судове засідання 24.03.2016 не з'явилися, витребувані судом докази не подали, причин неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Розгляд справи відкладено на 12.04.2016.

В судове засідання 12.04.2016 прибули представники позивача та відповідача-1, дали пояснення по справі.

Представник позивача свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача-1 проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні, у зв'язку з наступним:

Ст.770 ЦК України встановлює, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Згідно ст. 793 ЦК України договір найму частини будівлі укладається у письмовій формі. Зміна договору допускається за згодою сторін (ст.651 ЦК України) у тій самій формі, як встановлено ст.654 ЦК України. П.6.3 спірного договору встановлює, що зміни та доповнення до нього оформлюються додатковими угодами.

Таким чином, до нового власника переходять права і обов'язки, передбачені як

договором, так змінами та доповненнями до нього, умови договору, викладені у письмовій формі є для нового власника обов'язковими.

Відповідно до додаткової угоди № 1 до договору від 11.01.2015 орендаря було звільнено від оплати за орендовані приміщення, а згідно додаткової угоди № 2 від 31.01.2015 встановлено розмір орендної плати в грошовій одиниці України - гривня, а частку орендованого приміщення ПП «Спецобладнання-Київ» повернуло власнику - ПП «Проектно-конструкторське бюро».

Таким чином, на думку відповідача-1, позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору оренди недійсним, є безпідставними.

Представник відповідача-2 у судове засідання 12.04.2016 не з'явився, витребуваних доказів суду не надав, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Місцезнаходження відповідача-2 за адресою, на яку було відправлено ухвали суду, підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Ухвала суду від 24.03.2016 отримана відповідачем 28.03.2016, що підтверджується відміткою на звороті ухвали та повідомленням про вручення поштового відправлення № 01 5 (в матеріалах справи).

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач-2 повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач-2 був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2006 між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк") (банк за договором) та гр. ОСОБА_3 (позичальник за договором) було укладено Кредитний договір № СМ-5МЕ003/138/2006, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрований за реєстровим номером 1348, відповідно до якого Банк надав позичальнику у тимчасове користування кредит на суму 395 000,00 доларів США строком до 28.12.2013, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом за плаваючою ставкою відповідно до підписаного сторонами графіку повернення кредиту та сплати процентів.

В подальшому - 09.08.2007 між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" (банк за договором) та гр. ОСОБА_3 (позичальник за договором) було укладено Кредитний договір № СМ-5МЕ003/223/2007, відповідно до якого Банк надав позичальнику у тимчасове користування кредит на суму 230 000,00 доларів США строком до 08.08.2014, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом за плаваючою ставкою відповідно до підписаного сторонами графіку повернення кредиту та сплати процентів.

З метою забезпечення зобов'язань боржника - гр. ОСОБА_3 (боржник за договором) за Кредитним договором № СМ-5МЕ003/138/2006 від 28.12.2006 між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк") (іпотекодержатель за договором) та приватним підприємством "Проектно-конструкторське бюро" (іпотекодавець за договором) 10.04.2007 було укладено Договір іпотеки № PM-SME 003/125/2007 від 10.04.2007, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В. та зареєстровано за реєстровим номером 3980-к, відповідно до якого в іпотеку передане нежиле приміщення № 61(в літ. А), загальною площею 223,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Договір іпотеки 1).

Відповідно до п.п. 3.1. вказаного договору іпотеки 1 предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу будівлі шляхом викупу, посвідчений Державним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 06.03.2003 за реєстровим № 671, зареєстрованим в реєстрі прав власності на нерухоме майно Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 19.03.2003 року за реєстраційним № 5594-к в книзі 69-П-271.

Окрім того, з метою забезпечення зобов'язань боржника - гр. ОСОБА_3 (боржник за договором) за Кредитним договором № CM-SME003/223/2007 від 09.08.2007 між ЗАТ "ОТП Банк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк") (іпотекодержатель за договором) та ПП "Проектно-конструкторське бюро" (іпотекодавець за договором) 09.08.2007 було укладено договір наступної іпотеки № PM-SM003/223/2007 (майнової поруки), відповідно до якого ПП "Проектно-конструкторське бюро" передало в іпотеку ПАТ "ОТП "Банк" нежиле приміщення №61 (в літ. А), загальною площею 223,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Договір іпотеки 2).

Відповідно до п. 3.1. вказаного договору іпотеки 2 предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу будівлі шляхом викупу, посвідчений Державним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 06.03.2003 за реєстровим № 671, зареєстрованим в реєстрі прав власності на нерухоме майно Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 19.03.2003 за реєстраційним № 5594-к в книзі 69-П-271.

Окрім того, в договорах іпотеки 1 та 2 зазначено, що предмет іпотеки передано в оренду згідно договору оренди N2 1/11 від 01.11.2006, укладеного між іпотекодавцем - та підприємством з іноземними інвестиціями «Сан Ремо Стайл Італія» (далі відповідач-2).

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з порушенням умов кредитних договорів CM-SME003/138/2006 від 28.12.2006 та № CM-SME 003/223/2007 від 09.08.2007, на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, ПАТ "ОТП Банк" вирішив задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки.

13.02.2015 між ПАТ "ОТП "Банк" (продавець за договором) та ТОВ "Компанія з управління активами "ОТП Капітал" (покупець за договором) укладено договір купівлі - продажу нежитлового приміщення, що укладається на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься у іпотечному договорі, відповідно до п. 1.1 якого продавець продає, а покупець купує у власність нежиле приміщення №61 (в літ. А), загальною площею 223,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, і сплачує за нього ціну визначену цим договором (далі - договір купівлі-продажу).

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням господарського суду м. Києва від 01.12.2015 у справі № 910/19282/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ОТП Капітал" до приватного підприємства "Проектно-конструкторське бюро", підприємства з іноземними інвестиціями "Сан Ремо Стайл Італія" та до приватного підприємства "Спецобладнання - Київ" про усунення перешкод у користування майном, встановлені обставини укладання кредитних договорів, договорів іпотеки, договору купівлі - продажу майна та договорів оренди.

Договором № 5/01 оренди нежитлового приміщення від 05.01.2015, укладеного між ПП «Проектно - конструкторське бюро» (орендодавець за договором) та приватним підприємством «Спецобладання - Київ», (орендар за договором) (далі - Договір оренди № 5/01), встановлено, що цим договором регулюються правовідносини, пов'язані з передачею орендодавцем орендареві у строкове платне користування задля здійснення орендарем його статутної діяльності нежилого приміщення загальною площею 223,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Термін оренди визначається з 05.01.2015 до 05.01.2017 (п. 1.2 Договору оренди № 5/01).

Згідно п. 6.1 договору оренди № 5/01 цей договорі набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

На підставі вказаного договору оренди № 5/01 між ПП «Проектно - конструкторське бюро» та ПП «Спецобладання - Київ» було складено акт прийому-передачі приміщень від 05.01.2015 до договору оренди № 5/01, підписаний уповноваженими представниками сторін та засвідчений печатками підприємств.

Відповідно до статті 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється (ч. 2 ст. 770 Цивільного кодексу України).

Тобто зі змісту ч. 3 ст. 284 ГК України в контексті з вимогами ст. 770 ЦК України випливає, що перехід права власності на орендоване майно, не є підставою для зміни умов або розірвання чи припинення договору оренди, а тому він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна. Новий власник речі автоматично набуває прав та обов'язків наймодавця за договором найму та повинен їх виконувати до закінчення строку дії договору або до моменту його припинення з будь-яких інших підстав. Тобто в результаті переходу права власності на найману річ має місце заміна наймодавця в договорі найму.

Позивач звернувся з даним позовом до суду, у зв'язку з тим, що вважає порушеними свої права як іпотекодержателя нерухомого майна, за договором іпотеки № PM-SME 003/125/2007 від 10.04.2007 та договором наступної іпотеки № PM-SM003/223/2007 (майнової поруки) від 09.08.2007.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що договір № 5/01 оренди нежитлового приміщення від 05.01.2015 укладений з порушенням норм чинного в Україні законодавства, а саме - нежиле приміщення № 61(в літ. А), загальною площею 223,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 передане в оренду без згоди іпотекодержателя, як того вимагає частина 3 статті 12 Закону України «Про іпотеку».

Суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача, у зв'язку з наступним:

Позивач зазначив, що йому в жовтні 2015 року стало відомо про укладений 05.01.2015 між ПП «Проектно конструкторське бюро» та ПП «Спецобладнання Київ» договір № 5/01 оренди нежитлового приміщення на нежиле приміщення № 61, в літ А, загальною площею 223, 70 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права є визнання правочину недійсним.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

При цьому правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 вказаного Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За загальним правилом частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з п. 5.1. глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (далі за текстом - Порядок), знімає заборону відчуження майна той нотаріус, який накладав заборону.

Згідно з п.п. 2.1, 2.4 глави 2 розділу II Порядку при підготовці до посвідчення правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. При укладенні вказаних договорів нотаріус перевіряє відсутність обтяження нерухомого майна іпотекою за даними Державного реєстру іпотек. У разі наявності обтяження іпотекою на укладання вищевказаних договорів вимагається згода іпотекодержателя, якщо це не заборонено іпотечним договором.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна

Відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсними.

Крім того, аналогічні застереження щодо недійсності договорів оренди, без отримання попередньої письмової згоди Банку містяться в п. 6.4. Договору іпотеки № РМ-SME 003/125/2007 від 10.04.2007 та Договору наступної іпотеки № PM-SM003/223/2007 (майнової поруки) від 09.08.2007.

Відтак, сторони договору № 5/01 оренди нежитлового приміщення на нежиле приміщення № 61, в літ А, загальною площею 223, 70 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, не отримавши згоди іпотекодержателя на укладення даного договору, порушили вимоги частини 3 статті 12 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Суд критично відноситься до доводів відповідача-1, що викладені ним у відзиві на позовну заяву, оскільки вони не спростовують факт відсутності згоди іпотекодержателя на укладення вказаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання, відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, можуть виникати, зокрема, із договорів та інших правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України).

Зокрема у відповідності до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи із вимог частини першої вказаної статті правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині 2 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У листі Верховного Суду України від 24.11.2008 „Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів. Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову.

Рішенням КСУ у справі щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) дається відповідне тлумачення, згідно з яким право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Тобто якщо в сторони є підстави для розірвання договору, вона може звертатися безпосередньо в суд.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. 4, 25, 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним з моменту укладення договір № 5/01 оренди нежитлового приміщення на нежиле приміщення № 61, в літ А, загальною площею 223, 70 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, що укладений між приватним підприємством «Проектно - конструкторське бюро» та приватним підприємством «Спецобладання - Київ».

3. Стягнути з приватного підприємства «Проектно - конструкторське бюро» (01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, буд. 5, ) на користь публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" (01601, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 43, ) судовий збір в розмірі 689(шістсот вісімдесят дев'ять) грн. 00 коп.

4. Стягнути з приватного підприємства «Спецобладання - Київ» (02088, м. Київ, провулок Геофізиків, буд. 12, ) на користь публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" (01601, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 43, ) судовий збір в розмірі 689(шістсот вісімдесят дев'ять) грн. 00 коп.

5. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

6. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення 15.04.2016