П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Судова палата у господарських справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Колесника П.І.,
суддів:Барбари В.П.,Ємця А.А.,Потильчака О.І.,
Шицького І.Б.,
за участю представників: Генеральної прокуратури України - Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області - благодійної католицької громадської організації "Милосердя" - Гнатюка М.М., Лендєла О.В., Пшеницької Г.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву благодійної католицької громадської організації "Милосердя" (далі - БКГО "Милосердя") про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 12 січня 2016 року у справі № 907/238/15 за позовом прокурора Мукачівського району (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області (далі - Івановецька сільрада) до БКГО "Милосердя" про визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року прокурор звернувся до господарського суду Закарпатської області із позовом до БКГО "Милосердя" про визнання недійсним державного акта серії І-ЗК № 0011865 на право постійного користування землею площею 5,0 га нормативно-грошовою оцінкою

1 092 500 грн для розміщення комплексу культових споруд (монастиря, церкви для поломників, школи-інтернату для дітей-сиріт, каплички та підсобного господарства) в урочищі "Могилка", виданого 14 серпня

2000 року на підставі рішення Івановецької сільради 7 сесії 23 скликання

від 27 грудня 1999 року "Про надання земельної ділянки благодійній католицькій громадській організації "Милосердя" (далі - державний акт

№ 0011865, рішення Івановецької сільради).

В обґрунтування позовних вимог прокурор наголосив, що державний акт № 0011865 позивачем видано без достатніх правових підстав з огляду на відсутність як юридичного факту рішення 7 сесії 23 скликання від 27 грудня 1999 року "Про надання земельної ділянки благодійній католицькій громадській організації "Милосердя", на підставі якого і було видано оскаржуваний акт.

Прокурор зазначив, що внаслідок дослідження в межах кримінального провадження (справа № 0001309) обставин видання державного акта № 001865 було виявлено факт відсутності рішення Івановецької сільради від 27 грудня 1999 року та підробку (фальсифікування) цього акта органом місцевого самоврядування - ОСОБА_9, яка на час видачі оскаржуваного акта обіймала посаду голови Івановецької сільради.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на пропуск строку позовної давності.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20 травня

2015 року позовні вимоги прокурора задоволено: визнано недійсним державний акт № 001865, виданий БКГО "Милосердя".

Постановою Львівського апеляційного господарського суду

від 02 липня 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 12 січня 2016 року зазначене судове рішення залишено без змін.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Вищий господарський суд України, погоджуючись із судами нижчих інстанцій, виходив із того, що ухвала Мукачівського міськрайонного суду від 23 січня 2015 року у справі

№ 303/87/15к про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 має преюдиційне значення, оскільки зазначеною ухвалою встановлено факт фіктивності рішення органу місцевого самоврядування, яке послужило підставою для оформлення спірного державного акта

№ 001865.

Не погоджуючись із постановою Вищого господарського суду України від 12 січня 2016 у справі № 907/238/15, БКГО "Милосердя" у порядку статті 11119 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) звернулася із заявою про перегляд зазначеної постанови Верховним Судом України з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції положень статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статті 35 ГПК, просить скасувати постанову Вищого господарського суду України

від 12 січня 2016 року і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.

В обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм права заявником надано копії постанов Вищого господарського суду України від 20 січня 2016 року у справі № 922/3303/15, від 03 лютого 2016 року у справі № 922/4324/15, від 13 січня 2015 року

у справі № 920/613/14, від 25 лютого 2015 року у справі № 908/2887/14.

Приймаючи судові рішення у зазначених справах, суди касаційної інстанції висловили правову позицію про те, що початок перебігу позовної давності починається саме із дати прийняття оскаржуваного рішення.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм права, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Предметом спору є вимога прокурора про визнання недійсним державного акта № 001865, виданого Івановецькою сільрадою 14 серпня

2000 року.

Задовольняючи позовні вимоги прокурора суди виходили із того, що позивачеві (прокурору) про порушене право, яке підлягає захисту у судовому порядку, стало відомо з часу винесення ухвали Мукачівським міськрайонним судом від 23 січня 2015 року у справі № 303/87/15к, а отже, строк позовної давності ним не пропущено.

Проте із цим висновком погодитися не можна з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У ЦК позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК).

Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК).

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> 261 ЦК, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб'єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Згідно з частинами 1, 4 статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування"

(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад.

Отже, державний контроль за використанням та охороною земель покладено на орган місцевого самоврядування, а саме на Івановецьку сільраду.

Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо передачі земель у постійне користування (Івановецька сільрада), то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Незважаючи на викладене, суд касаційної інстанції фактично наділив прокурора статусом самостійного позивача і дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з часу винесення ухвали Мукачівським міськрайонним судом від 23 січня 2015 року у справі

№ 303/87/15к.

У порушення вимог статті 32 ГПК, суди не встановили початку перебігу строку позовної давності для Івановецької сільради, наявності чи відсутності поважних причин його пропуску, а отже, Верховний Суд України позбавлений можливості зробити висновок про правильність застосування судами матеріальних норм про позовну давність, що у свою чергу перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Разом із тим за загальними вимогами норм процесуального права, передбаченими статтями 32-34, 43, 82, 84 ГПК, обов'язковим є встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Водночас відповідно до статті 11123 ГПК Верховний Суд України розглядає справи за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, а тому не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Отже, відсутність у Верховного Суду України процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає ухвалити нове рішення у справі, а відтак постанову Вищого господарського суду України від 12 січня 2016 року, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 02 липня 2015 року, рішення Господарського суду Закарпатської області від 20 травня 2015 року у справі № 907/238/15 слід скасувати,

а справу передати на розгляд суду першої інстанції згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини 2 статті 11125 ГПК.

Керуючись статтями 11114 , 11123 , 11124 , 11125 ГПК, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву Благодійної католицької громадської організації "Милосердя" задовольнити частково.

Постанову Вищого господарського суду України від 12 січня

2016 року, постанову Львівського апеляційного господарського суду

від 02 липня 2015 року та рішення Господарського суду Закарпатської області від 20 травня 2015 року у справі № 907/238/15 скасувати.

Справу № 907/238/15 передати на розгляд до Господарського суду Закарпатської області.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 4 частини 1 статті 11116 ГПК.

Головуючий П.І. Колесник

Судді: В.П. Барбара

А.А. Ємець

О.І. Потильчак

І.Б. Шицький