ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2016 р. Справа № 911/373/16

За позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальніст Дружба-Нова

до відповідача ОСОБА_1 з додатковою відповідальністю Шамраївський цукровий завод

про стягнення 1 840 002,71грн

Суддя С.І. Чонгова

Представники:

позивача: ОСОБА_2 (довіреність №29/12-03 від 29.12.2015);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність б/н від 11.03.2016), ОСОБА_4 (довіреність б/н від 11.03.2016).

СУТЬ СПОРУ: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Дружба-Нова (далі - СТОВ "Дружба-Нова") звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 з додатковою відповідальністю Шамраївський цукровий завод (далі ТДВ Шамраївський цукровий завод) про стягнення 1840087,06грн у т.ч.:

- 1 026 359,44грн основна заборгованість;

- 756 532,69грн збитки від інфляції за період з 19.03.2014 по 01.01.2016;

- 57 194,93грн 3% річних за період з 19.03.2014 по 25.01.2016.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те що, відповідачем порушено зобовязання щодо оплати за надані послуги з посіву кукурудзи в травні 2012 року, що підтверджуються рахунком-фактури №СФ-0000577 від 31.05.2012 та актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.05.2012.

До прийняття рішення по суті заявлених вимог, позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення процентів, так, у поданій заяві позивач просить стягнути з відповідача 1 840 002,71грн, з яких:

- 1 026 359,44грн основна заборгованість;

- 756 532,69грн збитки від інфляції за період з 20.03.2014 по 01.01.2016;

- 57 110,58грн 3% річних за період з 20.03.2014 по 25.01.2016.

Відповідна заява прийнята судом до розгляду, оскільки, в силу ст.22 ГПК України, право на збільшення або зменшення позовних вимог є процесуальним правом позивача, яке може бути ним реалізовано у будь-який час до прийняття рішення по суті.

Відповідач у справі ТДВ Шамраївський цукровий завод документально обґрунтованого відзиву на позовну заяву не надало.

При цьому, відповідачем подано заяву про застосування, до вимог позивача у даній справі, наслідків спливу строку позовної давності, відповідна заява відповідача обґрунтована тим, що на думку відповідача акт звірки взаєморозрахунків не є первинним документом, який підтверджує заборгованість відповідача, а у вимозі позивача вбачається, що останній просить погасити заборгованість за послуги обробітку землі, у той час як до позовної заяви не додано доказів надання відповідачу послуг з обробітку землі, а позивачем відповідно до акту здачі-прийняття робіт та рахунку-фактури надавались послуги посіву кукурудзи.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на сплив строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №31/05-27 від 31.05.2012 (а.с.23) позивачем надано відповідачу послуги по рахунку №СФ-0000577 від 31.05.2012 на загальну суму 5 255 153,44грн.

Згідно рахунку №СФ-0000577 від 31.05.2012 наданими послугами були послуги з посіву кукурудзи на суму 5 255 153,44грн.

За твердженням позивача відповідач за надані послуги розрахувався не у повному обсязі, у звязку з чим за ним рахується заборгованість в розмірі 1 026 359,44грн, що підтверджується зокрема, актом звіряння розрахунків за період з 01.01.2013 по 31.05.2013 (а.с.24).

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обовязку оплатити надані йому позивачем послуги, а також застосування до відповідача відповідальності за порушення відповідного обовязку, яка встановлена чинним законодавством.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував про виникнення між сторонами у справі договірних відносин з надання послуг, з чим погоджується суд з наступних підстав.

В силу ч. 2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов; істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, в силу ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Так, згідно ч. 4 ст.203 ЦК України, правочин (договір є правочином за змістом ч.2 ст.202 ЦК України) має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Між тим, згідно ч.1 ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. При цьому, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Факт укладення сторонами договору надання послуг у усній формі підтверджується письмовими доказами актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.05.2012 та рахунком-фактурою №СФ-0000577 від 31.05.2012 строк оплати в якому встановлено не було.

Факт прийняття відповідних робіт підтверджується підписами на вищевказаному акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.05.2012, що свідчить про висловлення згоди відповідачем на надання послуг на відповідних умовах, вказаних у рахунку та накладних.

Доказів у спростування відповідних фактів відповідач під час розгляду справи не надав.

Отже, зазначені накладні разом з відповідним рахунком підтверджують виникнення між сторонами господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як визначено спеціальною нормою, яка регулює відносини з надання послуг, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст.901 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та у порядку, що встановлені договором.

Позивач звертався до відповідача з вимогою №25/02-56 від 25.02.2014 про оплату заборгованості в розмірі 1 026 359,44грн (а.с.25). Доказів надіслання вказаної претензії позивачем не надано.

Проте, позивачем надано відповідь відповідача №176 від 13.03.2014 на вказану вимогу (а.с.26).

Відповідач просить суд застосувати до вимог позивача у даній справі наслідки спливу строку позовної давності.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності з огляду на таке.

Згідно ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як визначено ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як визначено ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сторк сплати сторнами визначений не був, отже, такий строк встановлюється з дня отримання вимоги відповідачем щодо сплати боргу.

Таку вимогу суд вважає отриманою відповідачем, від дати відповіді на претензію позивача, тобто 13.03.2014 і відповідно строк позовної давності розпочався саме з цієї дати та закінчується відповідно 13.03.2017, у звязку з чим суд вважає, що позивач звернувся з даним позовом в межах строку позовної давності.

Крім того, стосовно заперечень відповідача про те, що акт звірки взаєморозрахунків не перервано строків позивної давності, суд зазначає про таке.

Як зазанчено в п. 4.4.1. поставнови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013, у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Такий акт, підписано сторонами (а.с.24)

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не надано суду документів на підтвердження сплати за надані послуги, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 026 359,44грн заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 756 532,69грн збитки від інфляції за період з 20.03.2014 по 01.01.2016 та 57 110,58грн 3% річних за період з 20.03.2014 по 25.01.2016.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, суд зазначає, що враховуючи, що сторонами не було встановлено строку оплати за надані послуги, а також те, що позивачем не надано суду доказів надіслання вимоги про оплату наданих послуг, такою датою суд вважає 13.03.2014, а саме день відповіді відповідача на вимогу про оплату боргу.

Враховуючи вищевикладене, нарахування 3% річних та інфляційних втрат мало бути здійснено позивачем відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Семиденний строк від дня пред'явлення вимоги закінчується 20.03.2014, у звязку з чим позивачем не вірно визначено початкову дату нарахування 3% річних та інфляційних втрат, а саме відповідні нарахування мали бути здійснені з наступного дня 21.03.2014.

Так, за розрахунком суду, розмір 3% річних за період з 21.03.2014 по 25.01.2016 на заборгованість в розмірі 1 026 359,44грн становить 57 026,22грн, в задоволенні вимог про стягнення 84,36грн 3% річних суд відмовляє.

Розмір збитків від інфляції за період з 21.03.2014 по 01.01.2016 на заборгованість в розмірі 1 026 359,44грн, за розрахунком суду, становить 756 426,91грн, в задоволенні вимог про стягнення з відповідача 105,78грн збитків від інфляції суд відмовляє.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, а саме в розмірі 27 597,19грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з додатковою відповідальністю Шамраївський цукровий завод на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальніст Дружба-Нова 1 026 359,44грн основної заборгованості, 57 026,22грн 3% річних, 756 426,91грн збитків від інфляції, 27 597,19грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В задоволенні вимог про стягнення 84,36грн 3% річних та 105,78грн збитків від інфляції

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення підписано 13.04.2016

Суддя С.І. Чонгова