РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016Справа №910/23567/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мисливські стежки України»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротим»

про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Купенко М.С. (представник за довіреністю №210316 від 21.03.2016р.);

від відповідача: не з'явились;

від третьої особи: не з'явились.

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Міський комерційний банк» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Мисливські стежки України» (надалі також - відповідач) у спосіб набуття права власності на наступні об'єкти нерухомості:

- земельна ділянка загальною площею 6,4569 га, цільове призначення - для ведення садівництва на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:0001 з визначенням вартості 4 922 095,00 грн.;

- земельна ділянка загальною площею 6,0687 га, цільове призначення - для ведення садівництва, розташована на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:0004 з визначенням вартості 4 626 170,00 грн., в рахунок погашення заборгованості Товариством з обмеженою відповідальністю «Агротим» (надалі також - третя особа) перед позивачем за Кредитним договором №1071/980-ЮО від 13.11.2013р., стягнути заборгованість у розмірі 130 391 647,49 грн., де: прострочена заборгованість по основному боргу - 79 880 000,00 грн., поточна заборгованість по відсоткам - 1 536 322,00 грн., прострочена заборгованість по відсоткам - 25 832 973,16 грн., пеня - 23 142 352,13 грн., в частині невиконання зобов'язань на суму 9 548 265,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення третьою особою умов Кредитного договору №1071/980-ЮО від 13.11.2013р. в частині повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, виконання яких було забезпечене за Договором іпотеки №1071/980-ЮО/І від 31.12.2013р., укладеним між позивачем та відповідачем, внаслідок чого у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідач відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надав, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

04.09.2015р. суддею Морозовим С.М. було винесено ухвалу про повернення позивачу позовної заяви без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.10.2015р. ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.09.2015р. було скасовано, а позовну заяву і додані до неї документи вирішено передати до Господарського суду міста Києва для розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 01.12.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2015р. розгляд справи відкладено до 10.12.2015р.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 10.12.2015р. у справі №910/23567/15 призначено судову економічну експертизу, проведення якої у встановлений законом строк доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз та зупинено провадження у справі на час проведення судової економічної експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2016р. провадження у справі №910/23567/15 поновлено, погоджено експертній установі проведення судової економічної експертизи у строк понад три місяці, зобов'язано учасників судового процесу забезпечити прибуття та повернення судового експерта до експертної установи, безперешкодний доступ до об'єкту дослідження та належні умови праці для проведення обстеження, зобов'язано учасників судового процесу надати до матеріалів справи документи, необхідні для проведення судової експертизи та зупинено провадження у справі.

23.03.2016р. до Господарського суду міста Києва надійшов супровідний лист Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №849/16-41 від 11.03.2016р. з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи та матеріалами справи.

Ухвалою від 28.03.2016р. провадження в справі було поновлено та призначено судове засідання на 12.04.2016р.

12.04.2016р. позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позовні вимоги викладено наступним чином:

« 1. В рахунок часткового погашення заборгованості третьої особи перед позивачем за Кредитним договором №1071/980-ЮО від 13.11.2013р. у загальному розмірі 130 391 647,49 грн., з яких: прострочена заборгованість по основному боргу - 79 880 000,00 грн., поточна заборгованість по відсоткам - 1 536 322,00 грн., прострочена заборгованість по відсоткам - 25 832 973,16 грн., пеня - 23 142 352,13 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття позивачем права власності на предмет іпотеки за Договором іпотеки №1071/980-ЮО/І від 31.12.2013р., укладеним між позивачем та відповідачем, а саме на нерухоме майно:

- земельна ділянка загальною площею 6,4569 га, цільове призначення - для ведення садівництва на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:0001, вартість станом на момент набуття права власності складає 426 000,00 грн.;

- земельна ділянка загальною площею 6,0687 га, цільове призначення - для ведення садівництва, розташована на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:0004, вартість станом на 03.09.2015р. складає 400 000,00 грн.

2. Визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки за Договором іпотеки №1071/980-ЮО/І від 31.12.2013р., укладеним між позивачем та відповідачем, а саме на нерухоме майно:

- земельна ділянка загальною площею 6,4569 га, цільове призначення - для ведення садівництва на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:0001, вартість станом на момент набуття права власності складає 426 000,00 грн.;

- земельна ділянка загальною площею 6,0687 га, цільове призначення - для ведення садівництва, розташована на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:0004, вартість станом на 03.09.2015р. складає 400 000,00 грн.».

У відповідності до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України судом прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог.

В судове засідання 12.04.2016р. представники від відповідача та третьої особи не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.

За висновками суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мисливські стежки України» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст. 65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п. 11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч. 4 ст. 89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 01015, м. Київ, вул. Московська, 46/2.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано всі ухвали суду з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

До суду повернулись поштові конверти з відміткою причин повернення «за ззначеною адресою не значиться».

З приводу неявки відповідача в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п. 3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

В судовому засіданні 12 квітня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.11.2013 р. між позивачем (банк) та третьою особою (позичальник) був укладений Кредитний договір №1071/980-ЮО (надалі - Кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 50 000 000,00 грн., починаючи з 13 листопада 2013 року на умовах, передбачених цим договором.

Строк дії кредитної лінії: з 13.11.2013р. до 12.11.2014р. (включно). Кредит надається позичальнику для поповнення обігових коштів. Процентна ставка за користування кредитними коштами 26% річних. (п.п. 1.2., 1.4., 1.5. Кредитного договору).

Позичальник відповідає перед банком за виконання своїх зобов'язань по цьому договору усім своїм майном та коштами, на які може бути звернено стягнення у порядку, встановленому законодавством України (п. 2.1.1. Кредитного договору).

У відповідності до п. 4.2. Кредитного договору позичальник зобов'язується використати кредит за цільовим призначенням і погашати заборгованість зі сплати прострочених процентів за користування кредитом, комісій, простроченої заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, строкової заборгованості по кредиту, штрафних санкцій, інших платежів перед банком відповідно до умов цього договору шляхом перерахування коштів на погашення заборгованості з поточного рахунку №01 в ПАТ «Міський комерційний банк» та/або у будь-який інший незаборонений чинним законодавством спосіб на рахунок №01. Позичальник зобов'язується своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом на умовах і в порядку, передбачених цим Договором, а також інші платежі, які передбачені цим договором.

За невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе згідно цього Договору зобов'язань винна сторона сплачує іншій стороні неустойку, передбачену цим договором, а також відшкодовує збитки, понесені іншою стороною. (п. 5.1. Кредитного договору).

Даний договір вважається виконаним після повернення позичальником банку сум заборгованості за кредитом, процентами за кредит, комісії, пені та штрафів. (п. 6.1. Кредитного договору).

Договором №1 від 14.11.2013р. сторони виклади п. 1.1. Кредитного договору в наступній редакції: «Банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 80 000 000,00 грн., починаючи з 13 листопада 2013 року на умовах, передбачених цим договором.».

Договором №12 від 30.12.2013р. сторони виклади п. 2.1. Кредитного договору в наступній редакції: «Виконання зобов'язань позичальника за даним договором по поверненню кредиту, сплати нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, можливих штрафних санкцій, інших платежів передбачених цим договором, а також витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги забезпечується 3-ма земельними ділянками, що належать позичальнику, а саме: - земельна ділянка загальною площею 6,4569 га, цільове призначення - для ведення садівництва на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:0001; - земельна ділянка загальною площею 6,0687 га, цільове призначення - для ведення садівництва, розташована на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:0004. Ринкова вартість предмету застави становить 21 878 465,00 грн.».

Договором №3 від 17.03.2014р. сторони п. 3.6.1. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки за лютий місяць 2014 року в строк до 15.04.2014р. (включно).».

Договором №4 від 15.04.2014р. сторони п. 3.6.1. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки за лютий місяць 2014 року в строк до 30.04.2014р. (включно).», а п. 3.6.2. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки за березень 2014 року в строк до 30.04.2014р. (включно).».

Договором №5 від 30.04.2014р. сторони п. 3.6.1. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки за лютий місяць 2014 року в строк до 30.05.2014р. (включно).», п. 3.6.2. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки за березень 2014 року в строк до 30.05.2014р. (включно).», а п. 3.6.3. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки за квітень 2014 року в строк до 30.05.2014р. (включно).».

Договором №6 від 30.05.2014р. сторони п. 3.6.1. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки за лютий місяць 2014 року в строк до 20.06.2014р. (включно).», п. 3.6.2. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки за березень 2014 року в строк до 20.06.2014р. (включно).», п. 3.6.3. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки за квітень травень 2014 року в строк до 20.06.2014р. (включно).», п. 3.6.4. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки за травень 2014 року в строк до 20.06.2014р. (включно).».

Договором №7 від 23.06.2014р. сторони п. 3.6.1. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки за період з 01.02.2014р. по 30.06.2014р. до 31.07.2014р. (включно).»

Договором №8 від 29.07.2014р. сторони п. 3.6.1. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки за період з 01.02.2014р. по 31.07.2014р. до 29.08.2014р. (включно).»

Договором №9 від 01.09.2014р. сторони п. 3.6.1. Кредитного договору виклали наступним чином: «Сплатити нараховані відсотки в термін до кінця терміну дії кредитного договору.».

Для забезпечення зобов'язань за Кредитним договором, 31.12.2013р. між позивачем (іпотекодержатель) та відповідачем (іпотекодавець) був укладений Договір іпотеки (надалі - Договір іпотеки), відповідно до п. 1 якого цим договором забезпечується належне виконання позичальником вимог іпотеко держателя, що випливають з Кредитного договору, укладеного між позичальником та іпотеко держателем, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, в тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів, комісій та інших умов, в тому числі щодо:

- повернення позичальником іпотеко держателю коштів, отриманих у розмірі 80 000 000,00 грн., на строк з 13.11.2013р. по 12.11.2014р. включно.;

- сплати позичальником інших зобов'язань, передбачених Кредитним договором в повному обсязі на умовах і в строки, визначені в Кредитному договорі, в тому числі зобов'язань щодо сплати неустойок (пені, штрафів) та відшкодування збитків.

Згідно п. 1.1. Договору іпотеки іпотекодавець передає іпотекодержателю нерухоме майно, а саме земельні ділянки: загальною площею 6,4569 га, цільове призначення - для ведення садівництва, розташована на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:001 (предмет іпотеки-1), що належить відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого за № 3382 від 31.12.2013р. та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 27, номер запису про право власності 4162453, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №15790136 від 31.12.2013р. та земельну ділянку, загальною площею 6,0687 га, цільове призначення - для ведення садівництва, розташована на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:004 (предмет іпотеки-2), що належить відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого за №3387 від 31.12.2013р. та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 27, номер запису про право власності 4162510, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №15790314 від 31.12.2013р.

Пунктом 2.3.10. Договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання зобов'язань, забезпечених цим договором, іпотекодавець зобов'язаний не перешкоджати іпотеко держателю у здійсненні заходів, направлених на задоволення його вимог за рахунок предмета іпотеки.

При порушенні позичальником умов основного зобов'язання щодо строків погашення заборгованості по кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, відшкодування збитків, неустойки, штрафів, пені, комісій та іншої заборгованості, а також при порушенні іпотекодавцем умов цього договору та випадках встановлених законом у іпотеко держателя виникає право задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. (п. 3.1.1. Договору іпотеки).

Договором про внесення змін №1 від 18.11.2014р., яким внесено зміни до абз. 2 п. 1 розділу 1 Договору іпотеки, викладено цей абзац в наступній редакції: «Повернення позичальником іпотеко держателю коштів, отриманих в розмірі 80 000 000,00 грн. на строк з 13.11.2013р. по 26.02.2015р. (включно).».

Як вбачається з матеріалів справи позивачем на виконання умов Кредитного договору було видано третій особі кредитні коштів в розмірі 79 880 000,00 грн., що підтверджується копіями меморіальних ордерів №6732 від 13.11.2013р. на суму 39 780 000,00 грн. та №3599 від 14.11.2013р. на суму 40 100 000,00 грн.

Кредитні кошти в розмірі 79 880 000,00 грн. та нараховані проценти третьою особою позивачу сплачено не було, що встановлено рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27.07.2015р. у справі №904/4547/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротим» про стягнення 130 391 647,49 грн.

Вказаним рішенням позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротим» суму заборгованості, яка виникла на підставі Кредитного договору, в розмірі 130 391 647,49 грн., з яких: 79 880 000,00 грн. - заборгованість за кредитним договором, 1 536 322,00грн. - поточна заборгованість по відсоткам, 25 832 973, 16 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам, 23 142 352,13 грн. - пеня.

Згідно зі ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Отже, у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що на час розгляду справи у позичальника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротим» існує заборгованість за Кредитним договором в розмірі 130 391 647,49 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судом встановлено, що укладені між позивачем та третьою особою правочин за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України та § 1 глави 35 Господарського кодексу України.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Як зазначалось вище, що також підтверджено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області №904/4547/15 від 27.07.2015р., позивачем було видано третій особі кредитні кошти в розмірі 79 880 000,00 грн. у відповідності до умов Кредитного договору, з урахуванням змін внесених Договорами 1-9, однак позичальник суму кредиту, а також нараховані відсотки у строк визначений Кредитним договором не повернув, окрім того, на підставі рішення суду зазначені кошти було стягнуто з останнього з урахуванням нарахованої пені.

За правилами ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Згідно п. 2.6. Постанови № 18 не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

При цьому, у постанові Верховного Суду України від 09.10.2007р. по справі № 13/296/22 викладена правова позиція, згідно якої у відповідності до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору, яка прийнята судом до уваги при вирішенні спору.

Таким чином, факти, встановлені рішенням господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/4547/15, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню та можуть бути спростовані не інакше як шляхом скасування відповідного судового рішення.

Окрім того, згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В даному випадку виконання зобов'язання передбаченого умовами Кредитного договору третьою особою не відбулось, оскільки рішенням Господарського суду Дніпропетровської області №904/4547/15 від 27.07.2015р. фактично не виконане.

Суд звертає увагу, що ухвалою від 18 травня 2011 року у справі №6-27640св08 «Про стягнення кредитної заборгованості» Верховний Суд України зазначає, що саме по собі ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого фактично не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів, пені й інших втрат, передбачених договором.

Таким чином, у зв'язку з невиконанням третьою особою зобов'язань за Кредитним договором у позивача виникло право на подання до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на укладенням між ним та відповідачем Іпотечного договору.

Як встановлено судом, укладений між позивачем та відповідачем правочин за своїм змістом та правовою природою є договором іпотеки, який підпадає під правове регулювання § 6 Глави 49 Цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку».

Згідно зі ст. 1052 Цивільного кодексу України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою. Виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором (ст. 548 ЦК України). Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ст. 574 ЦК України).

Згідно ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 577 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

У відповідності до ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні умови містить п. 3.1.1 Іпотечного договору, як вже зазначалось вище.

Суд зазначає, що спір у справі виник у зв'язку із неналежним виконанням третьою особою грошового зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим позивач вказує на наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором в рахунок погашення заборгованості шляхом визнання права власності.

Як свідчать матеріали справи та не спростовано відповідачем, третьою особою взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені належним чином не виконані, внаслідок чого у позичальника (третьої особи) перед позивачем утворилась заборгованість у загальному розмірі 130 391 647,49 грн.

Згідно ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлене договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менший ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, в зв'язку з допущенням третьою особою порушення зобов'язання за Кредитним договором на адресу відповідача позивачем була направлена вимога про усунення порушення за вих. №23/9881 від 31.08.2015р., якою останній повідомив відповідача про порушення зобов'язань за Кредитним договором з одночасним попередженням про можливість звернення стягнення на предмети іпотеки.

Проте заходи щодо погашення заборгованості за Кредитним договором вжиті не були, порушення умов вказаного договору не усунуті.

За умовами п. 3.1.3. Договору іпотеки іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

При порушенні позичальником умов основного зобов'язання щодо строків погашення заборгованості по кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, відшкодування збитків, неустойки, штрафів, пені, комісій та іншої заборгованості, а також при порушенні іпотекодавцем умов цього договору та випадках встановлених законом у іпотеко держателя виникає право задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. (п. 3.1.1. Договору іпотеки).

У відповідності до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У відповідності до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові № 6-124цс13 від 11.12.2013р. та постанові Верховного суду України від 19.08.2014р. у справі № 3-43гс14, виходячи з положень частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне, а тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові від Верховного суду України від 09.09.2015р. у справі №3-71гс14.

При цьому, суд відзначає, що у разі, якщо такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, передбачений договором іпотеки, іпотекодержатель може реалізувати його у судовому порядку, шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів задоволення ні позичальником, ні іпотекодавцем вимог позивача як кредитора та іпотекодержателя щодо погашення заборгованості за Кредитним договором та передання предмету іпотеки у рахунок погашення вищевстановленої судом заборгованості позичальника по Кредитному договору в добровільному порядку, приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи та враховуючи приписи Закону України «Про іпотеку» за висновками суду позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Зі змісту ст.ст. 7, 11 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, але в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно з ч. 2 ст. 43 Закону України «Про іпотеку» початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Згідно п.1.2 Іпотечного договору сторони визначили, що ринкова вартість предмета іпотеки-1, згідно з висновком про вартість майна, станом на 31.12.2013р. становить 11 278 267,00 грн., а ринкова вартість предмета іпотеки-2, згідно з висновком про вартість майна, станом на 31.12.2013р., становить 10 600 198,00 грн. Загальна вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін становить 21 878 465,00 грн.

Водночас, позивачем надано суду Висновок про вартість об'єкту оцінки, складений Суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертна компанія «Професіонал», відповідно до якого вартість предметів іпотеки станом на 25.08.2015р. складає 9 548 265,00 грн.

Окрім того, судом було призначено в справі судову економічну експертизу до Київського науково-дослідного інститут судових експертиз. Згідно висновку №849/16-41 від 11.03.2016р., за результатами проведення вказаної експертизи, судовим експертом було встановлено, що ринкова вартість предмету іпотеки-1, станом на 03.09.2015р., складає 426 000,00 грн., а ринкова вартість предмету іпотеки-2, станом на 03.09.2015р., складає 400 000,00 грн. Таким чином, загальна вартість предметів іпотеки за домовленістю сторін становить 826 000,00 грн.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, окрім того, виходячи з тих обставин, що позов доведений позивачем і обґрунтований матеріалами справи, на підставі норм Закону України «Про іпотеку», суд дійшов висновку, що позовні вимоги в справі №910/23567/15 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Окрім того, суд зазначає, що згідно зі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на день подання позову) від сплати судового збору звільняється, в тому числі, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Постановою правління Національного банку України №187 від 19.03.2015р. «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк».

Рішенням №64 від 20.03.2015р. виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» призначено уповноваженою особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» Тимошенка Костянтина Володимировича.

Частиною 3 статті 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

У п. 4.5 постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що у разі задоволення позову повністю або частково судовий збір стягується з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам) в доход Державного бюджету України, якщо відповідач не звільнений від сплати цього збору.

Позовні вимоги у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно з метою погашення кредитної заборгованості є вимогами майнового характеру, оскільки мають вартісну оцінку та відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання позову) підлягають оплаті судовим збором за ставкою, встановленою для позовних заяв майнового характеру.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 02.04.2015р. у справі №911/4560/14.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у розмірі 73 080,00 грн. підлягають стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. В рахунок часткового погашення заборгованості Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротим» (, адреса: 08132, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Машинобудівників, 11-а) перед Публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» (, адреса: 03141, місто Київ, вул. Солом'янська, 33) за Кредитним договором №1071/980-ЮО від 13.11.2013р. у загальному розмірі 130 391 647,49 грн. (сто тридцять мільйонів триста дев'яносто одна тисяча шістсот сорок сім гривень 49 копійок), з яких: прострочена заборгованість по основному боргу - 79 880 000,00 грн. (сімдесят дев'ять мільйонів вісімсот вісімдесят тисяч гривень 00 копійок), поточна заборгованість по відсоткам - 1 536 322,00 грн. (один мільйон п'ятсот тридцять шість тисяч триста двадцять дві гривни 00 копійок), прострочена заборгованість по відсоткам - 25 832 973,16 грн. (двадцять п'ять мільйонів вісімсот тридцять дві тисячі дев'ятсот сімдесят три гривни 16 копійок), пеня - 23 142 352,13 грн. (двадцять три мільйони сто сорок дві тисячі триста п'ятдесят дві гривни 13 копійок), звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття Публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» (, адреса: 03141, місто Київ, вул. Солом'янська, 33) права власності на предмет іпотеки за Договором іпотеки №1071/980-ЮО/І від 31.12.2013р., укладеним між Публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» (, адреса: 03141, місто Київ, вул. Солом'янська, 33) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Мисливські стежки України» (; адреса: 01015, м. Київ, вул. Московська, 46/2), а саме на нерухоме майно:

- земельна ділянку загальною площею 6,4569 га, цільове призначення - для ведення садівництва на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:0001, за вартістю згідно Висновку експерта №849/16-41 від 11.03.2016р. станом на 03.09.2015р., яка складає 426 000,00 грн.;

- земельну ділянку загальною площею 6,0687 га, цільове призначення - для ведення садівництва, розташована на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:0004, за вартістю згідно Висновку експерта №849/16-41 від 11.03.2016р. станом на 03.09.2015р., яка складає 400 000,00 грн.

3. Визнати за Публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» (, адреса: 03141, місто Київ, вул. Солом'янська, 33) право власності на предмет іпотеки за Договором іпотеки №1071/980-ЮО/І від 31.12.2013р., укладеним між Публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» (, адреса: 03141, місто Київ, вул. Солом'янська, 33) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Мисливські стежки України» (; адреса: 01015, м. Київ, вул. Московська, 46/2), а саме на нерухоме майно:

- земельна ділянку загальною площею 6,4569 га, цільове призначення - для ведення садівництва на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:0001, за вартістю згідно Висновку експерта №849/16-41 від 11.03.2016р. станом на 03.09.2015р., яка складає 426 000,00 грн.;

- земельну ділянку загальною площею 6,0687 га, цільове призначення - для ведення садівництва, розташована на території Яблунівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :04:003:0004, за вартістю згідно Висновку експерта №849/16-41 від 11.03.2016р. станом на 03.09.2015р., яка складає 400 000,00 грн.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мисливські стежки України» (; адреса: 01015, м. Київ, вул. Московська, 46/2) на користь Державного бюджету України (отримувач платежу: ГУ ДКСУ у м. Києві, код отримувача: 37993783, банк отримувача: ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку: 820019, р/р 3001) суму судового збору в розмірі 73 080,00 грн. (сімдесят три тисячі вісімдесят гривень 00 копійок).

5. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.04.2016р.

Суддя С.М. Морозов