ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18 квітня 2016 р. Справа № 918/1207/15

за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рівнеазот"

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк"

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об'єднання Азот"

про визнання договору недійсним

Суддя Андрійчук О.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2 дов.№ 13-юд від 23.12.2015 року

від відповідача: ОСОБА_3 дов.№ 09-32/711 від 23.12.2015 року

від третьої особи: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Рівнеазот" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовом до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - відповідач) про визнання договору поруки недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

05.02.2015 року між позивачем (поручитель) та відповідачем (кредитор) укладено договір поруки № 20-0189/3-3 (надалі договір), за умовами якого поручитель відповідно до умов цього договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором зобов'язується виконати зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитним договором з урахуванням п. 2.2. цього договору, а саме: погасити заборгованість з повернення кредиту за кредитним договором, нараховані за користування кредитом проценти, суми неустойки (штрафу, пені), суми збитків, завданих кредиторові, тощо.

Позивач вважає договір поруки недійсним огляду на те, що його зміст суперечить вимогам ЦК та ГК України, зокрема сторонами договору не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов (строку дії договору та його ціни).

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 11, 203, 215, 546, 553, 558, 559, 626, 627, 632, 638 ЦК України, ст.ст. 173, 174, 180, 181, 189, 199 ГК України тощо.

Ухвалою суду від 26.10.2015 року порушено провадження, справу призначено до судового розгляду на 09.11.2015 року.

04.11.2015 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити, з огляду на те, що договір поруки можна вважати укладеним при узгодженні умови про предмет, щодо ціни договору, то її, як істотну умову договору, слід застосовувати лише до тих господарських договорів, за якими одна сторона зобов'язана сплатити іншій стороні певну суму грошових коштів, якщо ж сплата грошових коштів не передбачається, то до такого договору ч. 3 ст. 180 ГК України застосовуватися не може. Стосовно строку дії договору поруки, то п. 5.3. договору встановлено, що він припиняє свою дію через 10 років після настання строку виконання зобов'язань, що відповідає приписам ст. 559 ЦК України.

Ухвалою суду від 26.10.2015 року порушено провадження, справу призначено до судового розгляду на 09.11.2015 року.

Ухвалою суду від 09.11.2015 року розгляд справи відкладено на 30.11.2015 року, в якості третьої особи на стороні позивача, яка не яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об'єднання Азот".

27.11.2015 року через службу діловодства господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення, згідно з якими позивач стверджує, що оспорюваний договір поруки підписаний невстановленою особою, а тому не може вважатися правочином, що зумовлює виникнення будь-яких прав та обов'язків для позивача, а відтак є недійсним. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано пояснення ОСОБА_4 від 27.11.2015 року.

У судовому засіданні 30.11.2015 року оголошено перерву на 04.12.2015року. Ухвалою суду від 04.12.2015 року розгляд справи відкладено на 14.12.2015 року.

Ухвалами суду від 14.12.2015 року, які постановами Рівненського апеляційного господарського суду від 25.01.2016 року залишені без змін, призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі на час проведення судової експертизи зупинено.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.03.2016 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.01.2016 року та ухвали Господарського суду Рівненської області від 14.12.2015 року скасовано, справу передано до Господарського суду Рівненської області для розгляду по суті.

25.03.2016 року на адресу господарського суду повернулися матеріали справи.

Ухвалою суду від 25.03.2016 року провадження поновлено, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 04.04.2016 року.

Ухвалою суду від 04.04.2016 року продовжено строк розгляду господарського спору на 15 днів, розгляд справи відкладено на 18.04.2016 року.

18.04.2016 року через службу діловодства Господарського суду Рівненської області від представника позивача надійшла заява про залишення позову без розгляду у порядку ст. 81 ГПК України.

Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду господарським судом справи без прийняття рішення суду в зв'язку з виявленням обставин, які перешкоджають розглядові справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Перелік підстав залишення позову без розгляду (ст. 81 ГПК України) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає (п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи, що ст. 81 ГПК України не передбачає заяви позивача про залишення позову без розгляду як підстави залишення позову без розгляду, отже остання судом не приймається.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

05.02.2015 року між позивачем (поручитель) та відповідачем (кредитор) укладено договір поруки № 20-0189/3-3 (надалі договір), за умовами якого поручитель відповідно до умов цього договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором зобов'язується виконати зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитним договором з урахуванням п. 2.2. цього договору, а саме: погасити заборгованість з повернення кредиту за кредитним договором; нараховані за користування кредитом проценти, виходячи з встановлених кредитором процентних ставок у розмірі 11% річних та процентів за неправомірне користування кредитом у розмірі 16% річних, сплатити у випадку порушення позичальником піп. 3.10.1., 3.10.2., 3.10.3. кредитного договору збільшений розмір процентів на 5% річних, сплатити проценти у розмірі та у порядку, передбачені п. 3.2. та 3.3. кредитного договору; суми неустойки (штрафу, пені); суми збитків, завданих кредиторові, понесених останнім внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору, у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором (п. 2.1. договору).

При цьому під кредитним договором розуміється кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 20-2199/2-1 від 23.07.2013 року з урахуванням договору про внесення змін та доповнень № 20-0020/2-1, за яким у забезпечення зобов'язань позичальника укладено цей договір; а під позичальником - Приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об'єднання Азот", яке зобов'язується повернути кредитору кредит, наданий шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 50 000 000,00 доларів США, датою остаточного повернення всіх сум кредиту є 30.04.2014 року, сплатити проценти за користування ним у розмірі: 11% річних за користування кредитними коштами в доларах США, сплатити проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі: 16% річних за користування кредитними коштами в доларах США, сплатити проценти при настанні умов та в розмірі, передбачених п.п. 3.10.1., 3.10.2., 3.10.3. кредитного договору, сплатити проценти у розмірі та у порядку, передбачені п. 3.2. та 3.3. кредитного договору; сплатити суми неустойки (штрафу, пені), а також відшкодувати кредитору всі збитків, понесені ним внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору, у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором (п.п. 1.1.. 1.2. договору).

Згідно з п. 2.2. договору у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов'язань, що випливають із кредитного договору, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник в обсязі не більше 50 000 000,00 доларів США.

Відповідно до п. 2.3. договору поручитель знайомий з умовами кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-3703/2-1 від 22.11.2013 року.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, порука не містить строку її дії, що не узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 180 ГК України.

У свою чергу, п. 5.3. договору поруки сторони погодили, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін. Порука за цим договором припиняється в таких випадках: у разі припинення забезпечених нею зобов'язань; через 10 років після настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором, які визначені у п. 2.1. цього договору, в забезпечення виконання яких надана порука, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (ч. 4 ст. 559 ЦК України), в інших випадках, визначених законодавством України.

Отже, сторонами погоджено випадки, перелік яких не є вичерпним, з якими пов'язується припинення поруки.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Згідно з ч. 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Статтею 251 ЦК України унормовано, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч. 1 ст. 254 ЦК України).

Як вбачається з умов п. 5.3. договору, сторонами, зокрема погоджено, що порука припиняється через 10 років після настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором, які визначені у п. 2.1. цього договору, в забезпечення виконання яких надана порука, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя.

Вказана умова договору, пов'язана із припиненням договору поруки, відповідає визначенню строку у розмінні ст.ст. 252, 254 ЦК України, а отже може розглядатися як строк дії договору відповідно до ст. 631 ЦК України та ст. 180 ГК України

Крім того, за ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя.

Як зазначалося, ч. 3 ст. 251 ЦК України передбачено, що строк може визначатися, не тільки правочином, а й актом цивільного законодавства, у даному випадку ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Тобто, якщо у договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, то в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Щодо посилання позивача на те, що оспорюваний договір суперечить ч.ч. 3, 5 ст. 180, ст. 189 ГК України, ч. 5 ст. 626 ЦК України, ст. 632 ЦК України, оскільки не містить ціни договору, як істотної умови господарського договору, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

За ч.ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України договір є погоджена дія двох або більше сторін, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України та ч. 2 ст. 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 3 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Отже, істотними умовами є ті умови, без наявності яких договір не може існувати. Ці умови повинні визначатися законом саме як істотні, бути такими виходячи із правової природи даного виду договору, або якщо одна із сторін заявить, що має бути досягнуто згоди щодо певної умови.

Відповідно до ст. 558 ЦК України поручитель має право на оплату послуг, наданих боржникові.

Проте чинним законодавством України імперативно не зобов'язано поручителя укладати договір поруки на відплатній основі, а також не заборонено виступати поручителем безвідплатно на підставі ч. 3 ст. 6 ЦК України, відповідно до якої сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Це не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, однією з яких є свобода договору, та вимогам цивільного законодавства щодо здійснення цивільних прав, у тому числі права особи відмовитися від свого майнового права (абз. 1 ч. 3 ст. 12 ЦК України).

У зв'язку із наведеним підстав для визнання договору поруки недійсним з підстави відсутності ціни (оплатності послуг поручителя) немає (постанова Верховного Суду України від 20.02.2012 року № 6-51цс11).

Стосовно пояснень позивача про те, що оспорюваний договір поруки підписаний невстановленою особою, а тому не може вважатися правочином, що зумовлює виникнення будь-яких прав та обов'язків для позивача, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

З метою повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, як того вимагають приписи ст. 43 ГПК України, ухвалою суду від 14.12.2015 року, яка постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.01.2016 року залишена без змін, призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено таке питання: Чи виконано підпис від імені ОСОБА_4, Голови правління поручителя - ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рівнеазот", у розділі 6 "Юридичні реквізити сторін" договору поруки № 20-0189/3-3 від 05.02.2015 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? Проведення експертизи доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі на час проведення судової експертизи зупинено.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.03.2016 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.01.2016 року та ухвали Господарського суду Рівненської області від 14.12.2015 року скасовано. Справу передано до Господарського суду Рівненської області для розгляду по суті.

Як зазначено у постанові Вищого господарського суду України, вказівки якого у силу приписів ст. 111-12 ГПК України є обов'язковими, позивач, стверджуючи про підписання оспорюваного договору поруки зі сторони позивача невстановленою особою, не посилається при цьому на звернення до правоохоронних органів стосовно вказаних обставин та не підтверджує це відповідними доказами, як і не посилається на незаконне використання печатки підприємства позивача. Відомостей щодо наявності службового розслідування за фактом незаконного використання печатки, звернення позивача до правоохоронних органів стосовно втрати або викрадення печатки матеріали справи не містять. Таким чином, твердження позивача щодо підписання оспорюваного договору поруки зі сторони позивача невстановленою особою є лише припущенням позивача, яке ґрунтується на висловлених головою правління ПАТ "Рівнеазот" ОСОБА_4 сумнівах щодо підписання ним цього договору. При винесенні ухвали про призначення судової експертизи, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не обґрунтував неможливість самостійного встановлення судом фактичних обставин при розгляді вказаної справи за результатами оцінки наявних у справі доказів у їх сукупності.

У силу вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

За п. 5.3. договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін.

Зважаючи на викладене, позивач не довів підписання оспорюваного правочину невстановленою особою.

За ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Оскільки змістом правочину є права та обов'язки, про набуття, зміну чи припинення яких домовилися сторони правочину, та зазначення на осіб, що виявляють волю на вчинення правочину, недійсним є правочин, за яким сторона набуває прав та обов'язків всупереч імперативному правовому регулюванню, що міститься, зокрема у ЦК України та ГК України.

Статтею 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог ст. 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивач не довів суду належними та допустимими доказами своїх вимог, з встановлених в судовому засіданні обставин, а також враховуючи положення договору поруки, приписи чинного законодавства, вимоги позивача визнані судом необґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за витрати, пов'язані з розглядом справи, при відмові в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 18.04.2016 року.

Суддя Андрійчук О.В.