ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2016р. Справа№ 914/409/16

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Полюхович Х.М.

за позовом : ТзОВ «Металік Комплект», м.Львів

до відповідача : ПАТ «Іскра», м.Львів

про стягнення

ціна позову: 57272,45 грн.

Представники:

позивача: ОСОБА_1- представник ( довіреність б/н від 30.04.2014р.);

відповідача: ОСОБА_2- представник (довіреність № 01/54 від 30.12.2015р.)

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Металік Комплект» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Іскра» про стягнення 57272,45 грн., з яких 29341,60 грн. основне зобов'язання, 2048,37 грн. пеня, 2508,10 грн. 3% річних та 23374,38 грн. інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 18.02.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 15.03.2016р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, зазначених в ухвалах суду по даній справі від 15.03.2016р. та 05.04.2016р.

Впродовж розгляду справи представникам Сторін по явці оголошено права і обовязки, визначені ст.ст.20, 22, 28, 29, 38 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровані чи оголошені Сторонам у справі (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області та письмові повідомлення про оголошення ухвал) зазначено, що права та обовязки сторін визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38, 59 ГПК України. Заяв про відвід суддів чи судді не надходило.

Представник Позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та письмових поясненнях.

Представник Відповідача проти позовних вимог заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалі про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників Сторін, суд встановив наступне.

Щодо стягнення 29341,60грн. основного боргу.

25.06.2012р. між Позивачем (за договором Підрядчик) та Відповідачем (за договором Замовник) укладено Договір підряду №25/06 (далі Договір), відповідно до п. 1.1 якого Замовник доручає, а Підрядчик зобовязується на власний ризик виконати, у відповідності до умов даного Договору роботу, а Замовник зобовязується прийняти цю роботу та оплатити її.

Згідно з п.2.1 Договору, Підрядчиком виконується виготовлення, згідно конструкторської документації Замовника та специфікації (Додаток №1) форм на колбу А50-1 і колбу А55-1.

Відповідно до п.5.1 Договору, вартість та витрати по виконанню робіт визначається специфікацією (Додаток №1 до даного Договору).

Пунктом 6.1 Договору встановлено, що Замовник проводить 75% попередньої оплати Підрядчику, решта 25% оплати після отримання виготовленого комплект форм протягом 20 календарних днів.

Термін виконання робіт 60 календарних днів з моменту отримання попередньої оплати (пункт 7.1 Договору).

Відповідно до п.8.1 Договору, приймання-передача виготовлених форм здійснюється згідно бухгалтерських документів (накладних, податкових накладних) протягом трьох днів з моменту повідомлення Замовника про готовність предмету договору.

Згідно з 9.1 Договору, даний Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту його остаточного виконання.

Додатком №1 «Специфікація» до Договору встановлені вироби (Форма А-50-1 на колбу та Форма А55-1 на колбу), їх кількість, ціна та загальна вартість, виготовлення котрих є предметом Договору.

Як стверджує Позивач (Підрядчик), ним, на виконання умов Договору виписано відповідний рахунок-фактуру №СФ-0000127 від 03.07.2012р. на товар форму на колбу А 50-1 (на суму 94080грн. без ПДВ) та форму на колбу А55-1 (на суму 104538грн. без ПДВ); всього без ПДВ на суму 198618грн., всього з ПДВ на суму 238341,60грн.

18.02.2013р. Позивач поставив Відповідачу товар (форма на колбу А50-1) на суму 112896,00грн. (з ПДВ), що підтверджується видатковою накладною №РН-0000019.

Після виконання робіт, Замовником проведено часткову оплату отриманого товару на загальну суму 126000,00грн. (04.07.2012р. на суму 24000,00грн., 10.07.2012р. 32000,00грн., 06.02.2013р. 70000,00грн.).

Однак, на думку Позивача, Відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого товару, в результаті чого, в нього виникла заборгованість за основним зобовязанням в сумі 29341,60 грн.

З метою досудового врегулювання спору Позивач звертався до Відповідача ОСОБА_3 від 18.11.2015р. із вимогою про сплату наявної у Відповідача заборгованості, Відповідачем вказану претензію залишено без відповіді та реагування.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 57272,45 грн., з яких 29341,60грн. основне зобов'язання з оплати поставленого згідно Договору товару, 2048,37 грн. пеня, 2508,10 грн. 3% річних та 23374,38 грн. інфляційні втрати.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зазначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок.

В силу положень ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою Договір є договором підряду.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно ч.1 ст.843 ЦК України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом; зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Позивач зазначає у позовній заяві, що Відповідач взяті на себе договірні зобовязання щодо оплати виконаних Позивачем за Договором зобовязань належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість з оплати виконаних за Договором робіт, яку Позивач розраховує в розмірі 29341,60грн.

Суд зазначає, що укладеним між Сторонами Договором та Додатком №1 «Специфікація» Відповідач доручив, а Позивач зобовязувався виконати роботу (форми на колбу А50-1 і колбу А55-1), а Відповідач прийняти цю роботу та оплатити її.

03.07.2012р. Позивач виставив Відповідачу для оплати рахунок-фактуру №СФ-00000127.

Згідно вищевказаного рахунку Відповідач перерахував Позивачу 126000,00грн., що підтверджується банківською випискою та не заперечується Сторонами.

18.02.2013р. Позивач поставив Відповідачу товар (форма на колбу А50-1) на суму 112896,00грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-0000019.

Відтак, враховуючи здійснені оплати Відповідачем на загальну суму 126000,00грн., оплата робіт, передбачених Договором здійснено в повному обсязі.

Позивач, у письмових поясненнях до позовної заяви повідомив суд, що 06.07.2011р. між Сторонами укладено Договір №06/07 про виконання робіт (далі Договір-2).

Відповідно до п. 1.1 Договору-2, Замовник доручає, а Підрядчик зобовязується на власний ризик виконати, у відповідності до умов даного Договору роботу, а Замовник зобовязується прийняти цю роботу та оплатити її.

Згідно з п. 2.1 Договору-2, Підрядчиком виконується виготовлення, згідно конструкторської документації Замовника та специфікації (Додаток №1) форм на А-55 на машину «Ріббон».

Відповідно до п. 5.1 Договору-2, вартість та витрати по виконанню робіт визначається специфікацією (Додаток №1 до даного договору)

Пунктом 6.1 Договору-2 встановлено, що Замовник проводить 50% попередньої оплати Підрядчику, решта 50% оплати після отримання виготовленого комплект форм протягом 20 календарних днів.

Термін виконання робіт 60 календарних днів з моменту отримання попередньої оплати (пункт 7.1 Договору-2).

Відповідно до п. 8.1 Договору-2, приймання-передача виготовлених форм здійснюється згідно бухгалтерських документів (накладних, податкових накладних) протягом трьох днів з моменту повідомлення Замовника про готовність предмету договору.

Згідно з 9.1 Договору-2, даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту його остаточного виконання.

Додатком №1 «Специфікація» до Договору встановлені вироби (Форма А-55 на машину «Ріббон»), їх кількість, ціна та загальна вартість, виготовлення котрих є предметом Договору-2.

Як стверджує Позивач (Підрядчик), Відповідачем (Замовник), на виконання умов Договору-2, проведено попередні оплати на загальну суму 65000,00грн. (35000,00грн. 01.02.2012р., 30000,00грн. 14.03.2012р.).

15.03.2012р. Позивачем було складено видаткову накладну №РН-0000033 на суму 125445,60грн. на товар «Форма А-55 на машину «Ріббон».

Відтак, проведені Відповідачем платежі від 04.07.2012р. на суму 24000грн., 10.07.2012р. 32000,00грн. 06.02.2013р. 70000,00грн. Позивачем зараховано в оплату видаткової накладної №РН-0000033 від 15.03.2012р. на суму 125445,60грн., оскільки відповідач не конкретизував, за яку саме з двох накладних ним здійснювалися ці оплати.

Судом встановлено, що зарахування Позивачем платежів Відповідача від 04.07.2012р. на суму 24000грн., 10.07.2012р. 32000,00грн. 06.02.2013р. 70000,00грн. в оплату видаткової накладної №РН-0000033 від 15.03.2012р. на суму 125445,60грн. здійснено невірно з огляду на наступне.

Як вбачається з банківських виписок з рахунків Позивача (копії яких представлені Позивачем та наявні в матеріалах справи) призначенням платежів від 04.07.2012р., 10.07.2012р. та 06.02.2013р. є «За форму на колбу зг. Рах. Факт № СФ-0000127 від 03.07.2012р.».

В рахунку-фактурі № СФ-0000127 від 03.07.2012р. зазначено товар «Форма на колбу А 50-1» та «Форма на колбу А 55-1», який відповідає специфікації та умовам (п.2.1) саме Договору №25/06 від 25.06.2012р., а не договору від 06.07.2011р. №06/07.

Крім того суд зазначає, що Позивачем у письмових поясненнях до позовної заяви зроблено невірні висновки щодо тотожності предметів Договору та Договору 2, оскільки згідно Договору та Специфікації до нього, Позивач зобовязувався виконати роботу «форми на колбу А50-1 і колбу А55-1», а згідно Договору-2 та специфікації до нього «Форма А-55 на машину «Ріббон».

Враховуючи вищенаведене, заслухавши пояснення представників Сторін, беручи до уваги положення Договору, наявні в матеріалах справи докази щодо здійснення Відповідачем повної оплати поставленого згідно видаткової накладної від 18.02.2013р. №РН-0000019 товару на суму 112896,00грн, (всього здійснено оплату товару на загальну суму 126000,00грн. (04.07.2012р. на суму 24000,00грн., 10.07.2012р. 32000,00грн., 06.02.2013р. 70000,00грн.)), суд приходить до висновку про відсутність факту порушення Відповідачем зобовязань щодо оплати поставленого згідно Договору товару.

З врахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог в частині стягнення 29341,60грн. основного боргу за поставлений згідно Договору товар (продукцію), а відтак, в позові в цій частині слід відмовити.

Щодо стягнення 2048,37 грн. пені, 2508,10 грн. 3% річних та 23374,38 грн. інфляційні втрат.

Згідно з ст.ст. 549, 611, 625 Цивільного кодексу України, ст.230 Господарського кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі доводи мотивувальної частини рішення щодо відсутності основного боргу, відсутності факту порушення зобовязання щодо оплати такого, беручи до уваги те, що відповідальність у формі стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені настає у разі порушення зобовязання, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення 2048,37 грн. пені, 2508,10 грн. 3% річних та 23374,38 грн. інфляційні втрат, оскільки відсутній факт порушення Відповідачем зобовязання, що виникло згідно Договору, а відтак, в позові в цій частині слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

15.04.2016 року у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний 19.04.2016р.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід залишити за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-5, 4-7, 33, 38, 43, 49, 75, 78, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 193 Господарського кодексу України, ст.ст.6, 11, 254, 509, 525, 526, 527, 530, 549, 610, 625, 626, 627, 629, 631, 837, 846, 875 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.