КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2016 р. Справа№ 925/1820/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.;

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились,

від відповідача: не з'явились,

від третьої особи: не з'явились,

від прокуратури: Колодчина Р.В. - посвідчення № 041222 від 08.02.2016,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення Господарського суду Черкаської області від 15.01.2016 у справі № 925/1820/15 (суддя Грачов В.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Черкаській області

за участю прокурора міста Черкаси

про визнання поновленим договору оренди нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Черкаській області (далі - відповідач), у якому просив визнати поновленим договір оренди від 24.01.2009 року № 715, укладений між відповідачем та позивачем на попередніх умовах на строк до 23.01.2018 року.

За заявою від 30.11.2015 року вх. № 27837, на підставі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. 29 ГПК України у справу вступив прокурор м. Черкаси в інтересах держави на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 15.01.2016 (повний текст складено 12.02.2016) в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач 05.03.2016 (згідно штемпелю відділення поштового зв'язку на конверті) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, зокрема, позивача не повідомляли про час та місце судового розгляду справи. Окрім цього, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про закінчення дії спірного договору оренди в 2012 році, тоді як на думку апелянта, дія договору оренди закінчилась 23.01.2014.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2016 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 19.04.2016.

В судове засідання представники позивача, відповідача та третьої особи на з'явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки на судове засідання 19.04.2016 з причин, що не залежать від їх волі, не повідомили.

18.04.2016 на електронну адресу Київського апеляційного господарського суду надійшли письмові заперечення від прокуратури Черкаської області. Зазначено, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судове засідання 19.04.2016 з'явилась представник прокуратури міста Києва, яка проти апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Підтримала раніше подані прокуратурою Черкаської області заперечення на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.01.2009 між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 715 (надалі - договір). За умовами якого відповідач (як орендодавець) зобов'язався передати, а позивач (як орендар) прийняти у строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно: частину приміщень 1-го та 2-го поверху будинку монастиря Василіанів (надалі - майно), загальною площею 463 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1, що обліковується на балансі Державного історико-архітектурного заповідника «Стара Умань».

Відповідно до п. 10.1 договору, останній було укладено строком на 2 роки 364 дні, що діє з 24.01.2009 до 23.01.2012 року включно. Пунктом 10.4 договору, сторони погодили, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається поновленим той самий строк і на тих самих умовах , які були передбачені цим договором.

Пунктами 10.5 та 10.12 договору сторони вирішили, що чинність договору припиняється зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством України.

З матеріалів справи також вбачається, до закінчення дії договору Міністерство національного розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України (власник майна на момент правовідносин між сторонами) на адресу позивача направило лист № 23-13/6523/0/6-11 від 29.07.2011, в якому містяться заперечення щодо продовження дії договору оренди у зв'язку з тим, що відповідно до листа Державного історико-архітектурного заповідника «Стара Умань» приміщення, що орендується позивачем планується використовувати заповідником для власних потреб згідно з проектом реставрації будівлі монастиря Василіанів.

Листом № 11-04-00281 від 20.01.2012 Регіональне відділення фонду державного майна України по Черкаській області повідомило Державний історико-архітектурний заповідник «Стара Умань» про відсутність заперечень проти припинення спірного договору оренди та повернення майна балансоутримувачу, про що було повідомлено орендаря.

27.01.2012 (тобто через три дні після закінчення дії спірного договору оренди) листом № 18-04-00351 позивача було втретє повідомлено про небажання продовжувати дію договору оренди № 715 від 24.01.2009 року у зв'язку наміром органу, уповноваженого управляти майном, яке є об'єктом договору оренди, - Державного історико-архітектурного заповідника «Стара Умань» використовувати спірні площі для власних потреб.

А тому, посилання апелянта про відсутність зі сторони орендодавця письмових заперечень відносно продовження дії договором судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки матеріалами справи підтверджується протилежне.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або заміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим та той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Тобто, норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви (вона обов'язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди) та момент її направлення контрагенту за договором.

Згідно з вимогами ст. 26 ч. 2 абз. 1 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічна норма міститься і в абз. 1 ч. 2 ст. 291 ГК України.

Пунктом 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» господарським судам доведено, що зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

(Аналогічна позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 16.02.2016 у справі № 910/20696/15).

Щодо посилання апелянта на п. 5 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні» від 15.12.2009, відповідно до якого, термін договорів оренди державного та комунального майна для суб'єктів малого підприємництва, укладених до набрання чинності цим Законом, вважати продовженим до п'яти років з дня укладення, якщо орендар не пропонує менший термін. Суд апеляційної інстанції вважає його безпідставним, оскільки орендарем при підписанні спірного договору оренди погодили, що строк на який його буде укладено, становить 2 роки 364 дні, а тому орендодавець при укладенні договору фактично запропонував менший термін, окрім цього в ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» є чіткий порядок на продовження дії договорів оренди, який є спеціальним по застосуванню у даних правовідносинах.

Отже, доводи апелянта про поновлення дії договору оренди відхиляються з урахуванням наявних письмових заперечень орендодавця (власника майна) протягом місяця після закінчення дії договору.

Щодо доводів апелянта про порушення норм процесуального права, зокрема, неповідомлення судом першої інстанції про час та місце судового розгляду, суд апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими, що підтверджується наявними в матеріалах справи оригінали рекомендованих відправлень про вручення ухвал Господарського суду Черкаської області особисто ОСОБА_3 (а.с. 112, 128). Окрім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що відправлення процесуальних документів як судом першої, так і апеляційної інстанцій відбувалось на ту адресу, яку позивач вказав при поданні позовної заяви та апеляційної скарги.

Разом з цим, рішенням господарського суду Черкаської області від 27.01.2015 у справі № 925/1186/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 15.06.2015, повністю задоволено позов Державного історико-архітектурного заповідника «Стара Умань», зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 звільнити приміщення площею 463 кв.м. у будівлі пам'ятки архітектури монастиря Василіанів по АДРЕСА_1, мотивоване відсутністю у останнього правових підстав для його зайняття.

При цьому, суд касаційної інстанції зазначив, що доказів на підтвердження правомірності на зайняття спірного приміщення відповідач (позивач у нашій справі) не надав. Таким чином, відсутні правові підстави зайняття ФОП ОСОБА_3 спірного приміщення.

Згідно з положеннями ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини справи повинні підтверджуватись лише належними і допустимими доказами, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з п. 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що обставини (зокрема відсутність належних правових підстав для зайняття позивачем спірного приміщення) не підлягають повторному встановленню та в порядку ст. 35 ГПК України дана обставина може бути врахована судом апеляційної інстанції при ухваленні постанови у даній справі.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 32-34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Черкаської області від 15.01.2016 у справі № 925/1820/15 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 15.01.2016 у справі № 925/1820/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 925/1820/15 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк