ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2016 р.Справа № 922/310/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Владислав", с. Глибоке
про стягнення грошових коштів в розмірі 95679,08 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - не з'явився;

Представник відповідача - Степанова Н.Л. (директор).

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Владислав", с. Глибоке, про стягнення заборгованості за договором про надання послуг по внесенню мінеральних добрив КАС № 02/04 від 02.04.2014р. в розмірі 95679,08 грн., з яких: 35450,00 грн. - основна заборгованість, 7300,11 грн. - пеня, 3616,78 грн. - 3% річних, 49312,19 грн. - інфляційні втрати. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 10.02.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22.02.2016р. о 10:45 год.

Ухвалою господарського суду від 07.04.2016р. продовжено строк розгляду справи до 25.04.2016р. Розгляд справи відкладено на 19.04.2016р. об 11:00 год.

У судове засідання 19.04.2016р. представник позивача не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, через канцелярію суду надав заяву про уточнення штрафних санкцій (вх. № 12480), в якій, посилаючись на сплату відповідачем робіт за актом від 07.04.2014р., просить зменшити суму штрафних санкцій та стягнути на свою користь заборгованість за актом від 18.04.2014р., яка складається з: 35450,00 грн. - основна заборгованість, 3912,13 грн. - пеня, 1905,56 грн. - 3% річних, 26130,30 грн. - збитки від інфляції.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, викладеною у п.4.6. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 року, в якій, окрім іншого, зазначено, що зменшення позивачем суми позову, в тому числі й з підстав необґрунтованості первісного розрахунку ціни позову, не є відмовою від позову. В такому випадку припинення провадження в частині зменшення відповідної суми не здійснюється, - про таке зменшення зазначається в описовій частині судового рішення, а предметом спору залишається вимога про стягнення суми в зменшеному розмірі.

Враховуючи викладене, суд приймає дану заяву до розгляду як таку, що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству, розгляд справи продовжено з її урахуванням.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.04.2016р. просить застосувати позовну давність до вимог позивача про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобов'язання у розмірі 7300,11 грн. та відмовити в цій частині позову. Крім того, представник відповідача, через канцелярію господарського суду (вх.№ 13167) звернувся до суду з клопотанням про надання відстрочки виконання рішення господарського суду Харківської області , посилаючись на скрутне фінансове становище.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

02.04.2014р. між позивачем (виконавець) та відповідачем (господарство) було укладено договір КАС № 02/04 про надання послуг по внесенню мінеральних добрив.

Відповідно до п. 1.1 договору, виконавець надає послуги по внесенню мінеральних добрив КАС власними силами на полях, переданих господарством, а господарство оплачує роботу виконавця.

Виконавець зобов'язується провести роботи по внесенню мінеральних добрив на полях, наданих господарством в строк, встановлений по домовленістю між господарством та виконавцем. При роботі мінеральними добривами, наданими господарством, виконавець не несе відповідальності за обраний господарством хімічний препарат, норму внесення його на один гектар та строк обробки (в залежності від стадії росту рослин). Робота виконується за згодою та під контролем агронома господарства по захисту рослин. Виконавець не здійснює доставку техніки до місця проведення робіт по внесенню пестицидів на полях господарства (п. п. 2.1, 2.2, 2.3 договору).

Господарство зобов'язується зокрема, виділити 1000 га площі с/х угідь для внесення мінеральних добрив КАС, у відповідності з п. 1.1 договору. Забезпечити своїми засобами своєчасну доставку чистої (зі свердловини) води для забезпечення безперебійної роботи оприскувача, згідно заявки керівника загону виконавця. Господарство здійснює доставку техніки виконавця до місця проведення робіт, та по закінченню робіт - повернути на базу виконавця (м. Харків) (п.п. 3.1, 3.2, 3.3 договору).

Вартість розрахунків за виконані послуги: перераховується на р/р виконавця. Вартість робіт по внесенню мінеральних добрив КАС за 1 га становить 50,0 грн. Загальна вартість послуг, наданих виконавцем, складає п'ятдесят тисяч грн., та може бути відредагована згідно Акту виконаних робіт. Оплата по договору проводиться наступним чином: 25% передоплата на основі виставлених рахунків на протязі 3-х банківських днів. Кінцевий розрахунок за виконані роботи по даному договору в розмірі 75% від суми договору має бути проведений господарством на протязі 3-х банківських днів з дати підписання акта виконаних робіт (п. п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 договору).

При порушенні строків оплати згідно п.п. 4.4; 4.5 договору, господарство виплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючій на даний період, за кожен прострочення, але не більше 10% від суми договору (п. 5.2 договору).

Відповідно до п.5.2., п.5.3. Договору, при порушенні термінів оплати, згідно п.п.4.4; 4.5 Договору, господарство сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на даний період, за кожен день прострочення, але не більше 10% від суми Договору.

Відповідно до п. 7.3 договору, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань за договором.

На виконання умов договору, виконавцем були виконані та здані роботи, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін Актами здачі-приймання виконаних робіт від 07.04.2014р. на суму 31450,00 грн. та від 18.04.2014р. на суму 35450,00 грн.

Проте відповідач вартість даних послуг сплатив частково, а саме 31450,00 грн. вартості виконаних робіт за актом здачі-приймання від 07.04.2014р., в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за актом здачі-приймання від 18.04.2014р. в сумі 35450,00 грн. та нараховані, у зв'язку з невиконанням відповідачем грошового зобов'язання за договором від 02.04.2014р., пеню в сумі 3912,13 грн., 3% річних в сумі 1905,56 грн., збитки від інфляції в сумі 26130,30 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як свідчать матеріали справи, 02.04.2014р. між сторонами даного спору було укладено договір № 02/04 про надання послуг по внесенню мінеральних добрів КАС, відповідно до п. 1.1 якого, виконавець надає послуги по внесенню мінеральних добрив КАС власними силами на полях, переданих господарством, а господарство оплачує роботу виконавця.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 даного Кодексу, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до актів здачі-приймання робіт, підписаних повноважними представниками сторін та скріплених печатками, від 07.04.2014р. та 18.04.2014р., в рамках укладеного між сторонами договору, позивачем виконані роботи на загальну суму 66900,00 грн.

Проте, в порушення умов договору №02/04, відповідач частково здійснив оплату наданих послуг, в сумі 31450,00 грн. за актом здачі-приймання робіт від 07.04.2014р., та не надав суду доказів на підтвердження оплати суми боргу за актом здачі-приймання робіт від 18.04.2014р. в сумі 35450,00 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з зі сплати за надані послуги за договором від 02.04.2014р.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суму боргу за договором від 02.04.2014р. в сумі 35450,00 грн., суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 35450,00 грн. заборгованості за договором від 02.04.2014р. належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3912,13 грн. пені (за період з 21.04.2014р. по 19.10.2014р.) яку нараховано на підставі п. 5.2 договору № 02/04 про надання послуг по внесенню мінеральних добрів КАС від 02.04.2014р.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В силу статей 546-551 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. При цьому, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання і її розмір (ч. 2 ст. 551 ЦК України) встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідач у своєму клопотанні (вх. № 13167) про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені в межах справи № 922/310/16 вказує на те, що строк нарахування штрафних санкцій обмежується шестимісячним терміном, який сплинув, в зв'язку з чим просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності в частині вимог про стягнення пені, встановлені ст. 258 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Також ч. 4. Цієж статті зазначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В частина пятій статті 267 ЦК України визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 3912,13 грн., з огляду на те, що строк на пред'явлення позовних вимог щодо стягнення пені, встановлений ст. 258 ЦК України, сплинув .

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено до стягнення інфляційні нарахування за період з квітня 2014 року по грудень 2015 року та 3% річних за період з 21.04.2014р. по 31.01.2016р.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, частина 1 статті 625 ЦК України встановлює виняток із загального правила статті 614 ЦК України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Крім того, оскільки інфляційні витрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань. Вищенаведене відповідає судовій практиці Верховного суду України (зокрема постанова від 10.06.2003 по справі № 3/350).

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64).

Нарахування 3 % річних здійснено по кожному періоду наявності заборгованості з урахуванням розміру боргу за вказаний період.

Разом з тим, здійснивши правовий аналіз розрахунку позивача, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно включено до розрахунку суми інфляційних втрат квітень 2014р., в зв'язку з чим, зробивши власний розрахунок суми інфляційних нарахувань, вірною є сума інфляційних втрат в розмірі 24176,90 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. ст.251, 253 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, сума заборгованості зменшується, починаючи з наступного дня після укладення між сторонами вищевказаного договору про переведення боргу , тому методика нарахування позивачем 3% річних сприймається критично.

Таким чином, проаналізувавши поданий позивачем розрахунок, судом зроблено власний розрахунок трьох відсотків річних, та до стягнення підлягає сума трьох відсотків річних, яка складає 1806,49 грн.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Щодо клопотання (заяви) відповідача про відстрочення виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 121 ГПК України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Згідно з п. 7.1.2. Постанови пленуму Вищого Господарського Суду України № 9 від 17.10.2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Відповідно до п. 7.2. Постанови пленуму Вищого Господарського Суду України № 9 від 17.10.2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Частиною 3 ст. 121 ГПК України встановлено, що про відстрочку або розстрочку виконання рішення, ухвали, постанови, зміну способу та порядку їх виконання виноситься ухвала, яка може бути оскаржена у встановленому порядку. В необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю.

Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку, про задоволення клопотання (заяви) відповідача про відстрочку виконання рішення суду, строком на 6 місяців .

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 65, 69, 82-85, 121 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Владислав" (62410, Харківська область, Харківський район, селище Глибоке, вул. Студентська, буд.29, код 37263274) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (62104, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) - 35450,00 грн. основного боргу, 3% річних в сумі 1806,49 грн., інфляційних нарахувань в сумі 24176,90 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1256,05 грн.

Відстрочити виконання рішення суду на шість місяців.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 21.04.2016 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/310/16