ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2016р. Справа№ 914/4133/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м. Львів

про стягнення 96157541,36грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю

від відповідача: ОСОБА_2 представник за довіреністю

Суть спору: позов заявлено Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м.Львів про стягнення 96157541,36грн., з яких 51971254,14грн. основного боргу, 16077133,03грн. пені, 26886740,75грн. індексу інфляції та 1222422,44рн. 3% річних.

Ухвалою суду від 07.12.2015 р. (суддя Морозюк А.Я.) порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду в засіданні на 12.01.2016 р. Ухвалою суду від 12.01.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача, неподанням витребуваних доказів, розгляд справи відкладено на 02.02.2016р. Ухвалою суду від 02.02.2016р. розгляд справи відкладено на 17.02.2016р.

У звязку з перебуванням судді Морозюка А.Я. у відпустці та з метою не допущення порушення процесуальних строків розгляду справи №914/4133/15, проведено її повторний автоматизований розподіл, внаслідок якого, головуючим суддею визначено суддю Щигельську О.І.

Ухвалою суду від 17.02.2016р. розгляд справи відкладено на 09.03.2016р. В судовому засіданні 09.03.2016р. оголошено перерву до 30.03.2016р. Ухвалою суду від 30.03.2016р. строк вирішення спору продовжено на 15 днів за клопотанням відповідача та відкладено розгляд справи на 20.04.2016р.

Представникам сторін розяснено права, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Представник позивача в судове засідання 20.04.2016р. зявився, позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Ствердив зокрема, що на виконання укладеного між позивачем та відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» в січні 2014 року договору, останньому протягом 2014 року поставлено природний газ на суму 192134523,61грн., який оплачено ним лише частково та з порушенням встановлених договором строків. Зазначене зумовило звернення до суду із позовною заявою про стягнення 51971254,14грн. основного боргу, 16077133,03грн. пені, 26886740,75грн. індексу інфляції та 1222422,44рн. 3% річних. Просив позов задоволити.

Представник відповідача в судове засідання 20.04.2016р. зявився, проти позову заперечив з підстав, зазначених у поданому раніше відзиві (вх.№3945/16 від 02.02.2016р.), доповненнях (вх.№6211/16 від 16.02.2016р.) та додаткових поясненнях до відзиву на позовну заяву (вх.№9184/16 від 09.03.2016р.). Ствердив, зокрема, що розрахунки за спожитий природний газ за вказаний період проводились, в тому числі, і шляхом проведення взаєморозрахунків за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України на підставі спільних протокольних рішень, а також договору про організацію взаєморозрахунків, зазначивши, що заборгованість за поставлений природний газ повністю погашено. Відповідач вважає, що оскільки підписавши вказані договори та протокольні рішення позивач погодився на зміну умов, порядку та відповідальності з оплати за поставлений природний газ протягом зазначеного періоду, а ЛМКП «Львівтеплоенерго» у визначені строки проведено оплату, підстави для задоволення позову в частині нарахувань пені, 3% річних та індексу інфляції, проведених на заборгованість, погашення якої врегульовано зазначеними актами, відсутні. Відтак, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення основного боргу, 13835672,20грн. пені, 652313,41грн. індексу інфляції та 24975229,97 індексу інфляції просив відмовити. Також у поданих доповненнях та додаткових поясненнях до відзиву на позовну заяву просив зменшити розмір пені на 80% та розстрочити виконання рішення на 5 років зі сплатою заборгованості рівними частинами.

У поданих ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» запереченнях по відзиву на позовну заяву (вх.№6399/16 від 17.02.2016р.) зазначено, що з урахуванням наданих суду підверджуючих доказів сплати відповідачем суми основного боргу, просить задоволити у повному обсязі вимоги про стягнення пені, індексу інфляції та 3% річних. Водночас, у встановленому законом порядку заяви про зменшення розміру позовних вимог позивачем не подано, відтак, суд розглядає справу в межах позовних вимог, заявлених у позовній заяві ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у звязку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено таке.

Між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець за договором, позивач по справі) та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (покупець за договором, відповідач по справі) укладено договір №2243/14-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу від 22.01.2014р., за яким продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець прийняти та оплатити цей природній газ (надалі газ), на умовах цього договору (п.1.1).

Відповідно до п.3.3 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Договором, а саме п.6.1, встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» поставлено ЛМКП «Львівтеплоенерго» природного газу протягом 2014 року на суму 192134523,61грн., що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін та скріпленими їх печатками актами приймання-передачі природного газу за вказаний період.

Позивач стверджує, що внаслідок неналежного виконання ЛМКП «Львівтеплоенерго» договору та порушення встановленого ним порядку оплати за отриманий газ в частині строків виконання відповідного зобовязання, ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» нараховано відповідачу 16077133,03грн. пені, 26886740,75грн. індексу інфляції та 1222422,44рн. 3% річних. Окрім цього, не оплаченим залишався поставлений у вказаному періоді газ на суму 51971254,14грн. Із позовом про стягнення зазначених сум позивач і звернувся до суду.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Згідно ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Як передбачено ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Правова норма ч.1 ст.612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобовязання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно ст.230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У п.7.2 договору встановлено, що у разі невиконання покупцем п.6.1 умов цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано. Згідно зі ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з умов договору, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1).

Із матеріалів справи вбачається, що поставлений протягом 2014 року газ оплачувався відповідачем із порушенням встановлених договором строків. Так, природний газ поставлений у січні повністю оплачено відповідачем 18.02.2014р., у лютому 27.03.2014р., у березні 30.04.2016р., у квітні 23.09.2014р., у травні 04.11.2014р., у червні 24.11.2014р., у липні 27.11.2014р., у серпні 18.12.2014р., у вересні 24.12.2014р., у жовтні 20.11.2015р., у листопаді та грудні 18.12.2015р.

Суд звертає увагу на те, що у проведених розрахунках позивача не враховано платежів, здійснених відповідачем на підставі платіжних доручень №15 від 20.11.2015р. на суму 9821800,00грн. та №120 від 18.12.2015р. на суму 42149445,14грн., якими повністю погашено заборгованість, що існувала за поставлений природний газ у 2014 році, а саме за період жовтня-грудня 2014 року.

Так, платіж на суму 9821800,00грн. здійснено ЛМКП «Львівтеплоенерго» 20.11.2015р., тобто до моменту звернення ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до суду із позовною заявою, в той час як погашення основного боргу на суму 42149445,14грн. здійснено в ході вирішення спору судом. Пленумом Вищого господарського суду України у п.4.4 Постанови №18 від 26.12.2011р. розяснено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Водночас, припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у позовних вимогах в частині стягнення 42149445,14грн. основного боргу провадження по справі слід припинити на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України. В той же час, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 9821800,00грн. основного боргу слід відмовити, беручи до уваги дату здійснення відповідного платежу відповідачем 20.11.2015р., тобто до моменту звернення позивача до суду із позовною заявою 26.11.2015р. згідно поштового штемпеля установи звязку на конверті, в якому зазначена заява надійшла до господарського суду Львівської області.

При проведенні перерахунку сум пені, 3% річних та індексу інфляції, нарахованих позивачем на суму заборгованості, допущену відповідачем внаслідок проведення несвоєчасних оплат за отриманий протягом 2014 року природний газ згідно договору, суд звертає увагу на таке.

Суму 2956300,00грн. за природний газ, отриманий згідно договору, оплачено ЛМКП «Львівтеплоенерго» на підставі платіжного доручення №140 від 22.10.2014р. на виконання спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання №2038 за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету від 17.10.2014р., сторонами якого є як позивач, так і відповідач. Зазначені кошти зараховано позивачем в рахунок погашення заборгованості за оплату природного газу, спожитого ЛМКП «Львівтеплоенерго» у травні 2014 року.

Суму 4372500,00грн. за природний газ, отриманий згідно договору, оплачено ЛМКП «Львівтеплоенерго» на підставі платіжного доручення №151 від 25.11.2014р. на виконання спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання №2231 за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету від 19.11.2014р., сторонами якого є як позивач, так і відповідач. Зазначені кошти зараховано позивачем в рахунок погашення заборгованості за оплату природного газу, спожитого ЛМКП «Львівтеплоенерго» у червні 2014 року на суму 219200,40грн. та у липні 2014 року на суму 4153299,60грн.

Суму 9821800,00грн. за природний газ, отриманий згідно договору, оплачено ЛМКП «Львівтеплоенерго» на підставі платіжного доручення №15 від 20.11.2015р. на виконання спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання №2395 за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету від 18.11.2015р., сторонами якого є як позивач, так і відповідач. Зазначені кошти зараховано позивачем в рахунок погашення заборгованості за оплату природного газу, спожитого ЛМКП «Львівтеплоенерго» у жовтні 2014 року на суму 328809,02грн. та у листопаді 2014 року на суму 9492990,98грн.

Суму 42149445,14грн. за природний газ, отриманий згідно договору, оплачено ЛМКП «Львівтеплоенерго» на підставі платіжного доручення №120 від 18.12.2015р. на виконання договору №106/375-в про організацію взаєморозрахунків від 30.11.2015р., сторонами якого є як позивач, так і відповідач. Зазначені кошти зараховано позивачем в рахунок погашення заборгованості за оплату природного газу, спожитого ЛМКП «Львівтеплоенерго» у листопаді 2014 року на суму 11619667,02грн. та грудні 2014 року на суму 30529778,12грн.

Проведення зазначених розрахунків сторонами не заперечується та відображено в підписаному їх повноважними представниками та скріпленому їх печатками акті звірки розрахунків за період з 01.01.2014р. по 31.12.2015р. по договору №2243/14-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу від 22.01.2014р.. оригінал якого долучено до матеріалів справи.

Організацію проведеннями сторонами взаєморозрахунків на підставі спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету здійснено відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20 «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій». Водночас, договір про організацію взаєморозрахунків укладено з метою організації проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з Державного бюджету місцевим бюджетам, визначеною п.16 ст.14 та ст.32 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», відповідно до Порядку та умов надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015р. №375.

Проаналізувавши умови зазначених актів, суд приходить до висновку, що такими протокольними рішеннями та договором сторони погодили інший порядок проведення розрахунків за природний газ, поставлений у 2014 році на підставі договору №2243/14-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу від 22.01.2014р., а саме у травні 2014 року на суму 2956300,00грн., у червні 2014 року на суму 219200,40грн., у липні 2014 року на суму 4153299,60грн., у жовтні 2014 року на суму 328809,02грн., у листопаді 2014 року на суму 9492990,98грн. та на суму 11619667,02грн., а також у грудні 2014 року на суму 30529778,12грн., й визначили відповідальність за порушення його умов в частині відповідних оплат.

Відтак, відсутні підстави для стягнення пені відповідно до договору купівлі-продажу природного газу та стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до ст.625 ЦК України, нарахованих на зазначені суми заборгованості позивачем, оскільки уклавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання та договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу. Тому для застосування санкцій, передбачених договором поставки природного газу, та наслідків за порушення грошового зобовязання, передбачених ст.625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених протокольними рішеннями та договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи і відповідно до п.17 договору про організацію взаєморозрахунків, сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Водночас, суд вважає підставним нарахування позивачем пені, 3% річних та індексу інфляції на суму заборгованості, допущену відповідачем внаслідок проведення несвоєчасних оплат за отриманий протягом 2014 року природний газ згідно договору №2243/14-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу від 22.01.2014р., погашення якої здійснювалось на виконання його умов та не врегулюване спільними протокольними рішеннями чи договорами про організацію взаєморозрахунків між сторонами.

Суд звертає увагу на розяснення, надані Пленумом Вищого господарського суду України у Постанові №14 від 17.12.2013р. Так, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.3.2). Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (п.3.1). День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п.1.9).

Пленумом Вищого господарського суду України у п.4.1 вказаної Постанови також зазначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Окрім цього, а в п.5.1 цієї Постанови зазначено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

На підставі проведеного перерахунку за визначені позивачем періоди, суд, з врахуванням вищенаведеного, приходить до висновку, що такі позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме 2339121,73грн. пені, 291692,08грн. 3% річних та 2004247,04грн. індексу інфляції.

У задоволенні решти позовних вимог суд вважає за необхідність відмовити з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, беручи до уваги припинення провадження в частині позовних вимог про стягнення 42149445,14грн. основного боргу, а також часткове задоволення позовних вимог, витрати зі сплати судового збору в розмірі 88890,89грн. слід покласти на відповідача, а в решті на позивача.

Щодо заявлених у доповненнях до відзиву на позовну заяву (вх.№6211/16 від 16.02.2016р. та вх.№9184/16 від 09.03.2016р.) клопотань ЛМКП «Львівтеплоенерго» про зменшення розміру пені на 80% та розстрочення виконання рішення на 5 років зі сплатою заборгованості рівними частинами, суд зазначає, що відповідно до п.3 ч.1 ст.83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, а також згідно із п.6 ч.1 ст.83 ГПК України, відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.17.4 Постанови №18 від 26.12.2011р. розяснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Також, Пленумом Вищого господарського суду України у п.7.1 Постанови №9 від 17.10.2012р. розяснено, що підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк. Проте, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Оскільки відповідачем не доведено наявність обставин, що можуть ускладнити виконання рішення чи зробити його неможливим, не зазначено підстав для зменшення пені судом, не подано обґрунтування зазначених клопотань, а лише долучено до матеріалів справи копію звіту про фінансові результати (сукупний дохід) ЛМКП «Львівтеплоенерго» за 9 місяців 2015 року та баланс (звіт про фінансовий стан) підприємства на 30.09.2015р., суд вважає за необхідне у їх задоволенні відмовити з огляду на їх безпідставність.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, п.1-1 ч.1 ст.80, ст.ст. 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити частково.

2. Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 42149445,14грн. основного боргу припинити.

3. Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (м.Львів, вул. Данила Апостола, буд.1; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м.Київ, вул. Б.Хмельницького, буд.6; код ЄДРПОУ 20077,73грн. пені, 291692,08грн. 3% річних, 2004247,04грн. індексу інфляції та 88890,89грн. судового збору.

4. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 25.04.2016р.

Суддя Щигельська О.І.