УХВАЛА

19.04.2016Справа № 910/26997/14

За скаргою Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" про незаконну бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Шевченківського управління юстиції у м. Києві

у справі №910/26997/14

За первісним позовом: Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (вул. Ливарська, 1-А, м. Київ, 04073)

до: Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України

(вул. Мельникова, 81-А, м. Київ, 04050)

про стягнення 1 395 517,55 грн.

та

За зустрічним позовом: Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (вул. Мельникова, 81-А, м. Київ, 04050)

до: Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (вул. Ливарська, 1-А, м. Київ, 04073)

про визнання права оренди нежилих приміщень

Головуючий суддя Селівон А.М.

Судді Карабань Я.А.

Стасюк С.В.

Представники сторін:

Від стягувача: Голомозний Є.В. - представник, довіреність № 75-02 від 17.02.2016;

Від боржника: не з'явились;

Від ДВС: не з'явились;

Присутній: ОСОБА_3 - вільний слухач, паспорт серії НОМЕР_1, виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві від 09.12.2008р.

Приватне акціонерне товариство "Інститут розвитку передових технологій" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України про стягнення 1 395 517,55 грн., а саме: 467 679,42 грн. заборгованості, 21 276,73 грн. інфляційних втрат, 9 787,26 грн. 3 % річних, 70 501,81 грн. пені, 826 272,33 грн. неустойки.

Ухвалою суду від 03.02.15 зустрічний позов Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (відповідач за первісним позовом) до Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (позивач за первісним позовом) про визнання права оренди нежилих приміщень прийнято для спільного розгляду з первісним позовом по справі № 910/26997/14.

Рішенням господарського суду м. Києва від 03.06.2015 первісні позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (04050, м. Київ, Шевченківський район, вул. Мельникова, буд.81, літ. "А" ) на користь Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (04073, м. Київ, Оболонський район, вул. Ливарська, буд.1, літ. "А", ) основний борг в сумі в сумі 467679,42 грн., 3% річних в розмірі 13013,21 грн., пеню в сумі 755,97 грн., неустойку в розмірі 772889,56 грн., інфляційні втрати в сумі 106257,31 грн. та судовий збір в розмірі 27211,92 грн. В задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, м. Київ до Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій", м. Київ про визнання права оренди нежилого приміщення за договором оренди нежитлового приміщення № 37 від 30.11.12 р. до 30.11.14 р. відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.11.15 рішення господарського суду м. Києва від 03.06.2015 року у справі № 910/26997/14 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Матеріали справи № 910/26997/14 повернуто до господарського суду м. Києва.

02.12.2015 на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2015 по справі № 910/26997/14 видано відповідний наказ.

17.02.2016 до господарського суду м. Києва від представника позивача надійшла скарга на незаконну бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Шевченківського управління юстиції у справі № 910/26997/14.

Судом встановлено за матеріалами скарги, що в обґрунтування звернення до суду з вказаною скаргою на незаконну бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Шевченківського управління юстиції у м. Києві стягувач зазначив про порушення державним виконавцем вимог ст. ст. 25, 27, 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом незаконної бездіяльності щодо невжиття заходів примусового виконання рішення, зокрема, не встановлення майнового стану боржника, а також не накладення арешту на майно та кошти боржника, що призвело до порушення прав скаржника, передбачених, в т.ч., ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.02.15 скаргу по справі №910/26997/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Селівон А.М., судді Стасюк С.В., Цюкало Ю.В..

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.02.16 скаргу по справі №910/26997/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Селівон А.М., судді Карабань Я.А., Стасюк С.В., у зв'язку із перебуванням судді Цюкало Ю.В. у відпустці.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 22.02.2016 розгляд скарги по справі № 910/26997/14 призначено на 29.03.2016.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 29.03.2016 розгляд скарги відкладено на 19.04.2016.

У судове засідання 19.04.2016 з'явився уповноважений представник стягувача.

Уповноважені представники боржника та ВДВС у судове засідання 19.04.2016 не з'явились.

Копія ухвали суду від 29.03.2016, яка направлялась боржнику на адресу: 04053, м. Київ, вул. Артема, 73 на час проведення судового засідання 19.04.2016 повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання" та адресату не вручено.

Копія ухвали суду від 29.03.2016, яка направлялась боржнику на адресу: 04655, м. Київ, вул. Пимоненка Миколи, 13-Б, на час проведення судового засідання 19.04.2016 на адресу Господарського суду м. Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 324, в якому зазначено, що станом на 06.04.2016 поштове повідомлення надійшло до відділення зв'язку та адресату не вручено.

Про дату, час і місце розгляду даної справи ВДВС Шевченківського районного у м. Києві управління юстиції повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 308.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 29.03.16 р. від Відділу державної виконавчої служби Шевченківського управління юстиції у м. Києві надійшло клопотання б/н від 16.03.16 р., в якому, зокрема, ВДВС просить суд розглянути скаргу без участі уповноваженого представника органу державної виконавчої служби. Клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Клопотання від представників сторін про здійснення фіксації судового засідання технічними засобами до суду не надходило. Засідання господарського суду по розгляду даної справи проведено без фіксації технічними засобами. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 19.04.16 р. представник стягувача підтримав подану скаргу, відповів на питання суду.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання по розгляду скарги сторонами суду не надано.

Заяв та клопотань процесуального характеру від представників боржника та ВДВС на час розгляду скарги 19.04.16 р. до суду не надходило.

Про поважні причини неявки представника боржника в судові засідання по розгляду скарги суд не повідомлено.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників відповідача (боржника) та ВДВС в судові засідання по розгляду скарги обов'язковою не визнавалась, сторони не скористались належним їм процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, беручи до уваги те, що присутній у судовому засіданні 19.04.16 р. представник стягувача (скаржника) проти розгляду скарги без участі уповноважених представників боржника та третьої особи не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноважених представників вказаних осіб, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, судом враховано, що за приписами ч. 2 ст. 121-2 ГПК України неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників скаржника, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими стороною доказами, суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до п. 9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів розглядає виключно місцевий господарський суд, яким відповідну справу розглянуто у першій інстанції, тобто той господарський суд, що видав виконавчий документ (наказ чи ухвалу), незалежно від того, якою саме особою подано скаргу, і в тому ж складі суду (якщо цьому не перешкоджають об'єктивні обставини, як-от звільнення судді, його захворювання, перебування у відпустці тощо).

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до статей 4-5 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

У силу ст. 124 Конституції України, ст. 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон), який є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби, та регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У силу ст. 12 названого Закону сторони виконавчого провадження мають право, між іншим, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.03. "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" (далі - Постанова № 14) визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

При цьому згідно положень Закону України "Про виконавче провадження" юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду, є постанова державного виконавця.

Отже, за Закону України "Про виконавче провадження" оскарженню підлягають дії (бездіяльність) державного виконавця, оформлені відповідною постановою.

Відповідно до п. 2 постанови № 14 стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів тільки до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Як встановлено судом за матеріалами скарги, посилаючись на ст.ст. 27, 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження» скаржник зазначає, що державний виконавець станом на день подачі скарги не вчинив жодних заходів, направлених на примусове виконання рішення суду, не вживав заходів із розшуку майна та коштів боржника, а також не наклав арешт на кошти і майно боржника. Таким чином, з дня відкриття виконавчого провадження і по день подання скарги, тобто протягом майже двох місяців, боржник, знаючи про наявність судового рішення не був позбавлений можливості виводити майно і кошти з підприємства для уникнення виконання рішення суду. За твердженнями скаржника, користуючись відсутністю накладених арештів, боржник продовжує процедуру власної ліквідації, яка загрожує виконанню рішення суду, з метою запобігання негативних для себе наслідків якої як стягувача скаржник звернувся до суду з даною скаргою.

Частинами 1, 2 ст. 5 Закону України „Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 10.12.2015 стягувач звернувся до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про примусове виконання рішення, копія якої міститься в матеріалах скарги. Старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 17.12.2015 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49636585 з примусового виконання наказу господарського суду м. Києва від 02.12.2015 у справі № 910/26997/14, якою боржнику було визначено 7-денний строк для самостійного виконання рішення суду та надання відповідних доказів.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Згідно зі статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження", приписами якої визначені обов'язки і права державних виконавців, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, згідно частини 2 вказаної статті державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

При цьому державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно ч.1, п.1 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

У відповідності до ч. 2 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Проте, як встановлено судом за наявними матеріалами, в порушення вищезазначених норм Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець не застосував відносно боржника заходи примусового виконання, зокрема, арешт коштів боржника, а також арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Також в матеріалах справи відсутні відомості щодо надсилання постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику.

Відповідно до ч. 8 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Так, за приписами п. 3.12. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту України № 512/5 від 02.04.2012 року організацію розшуку майна боржника державний виконавець здійснює, зокрема, шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, банків, Державної автомобільної інспекції, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо.

Натомість, матеріали справи взагалі не містять доказів вжиття державним виконавцем заходів щодо встановлення майнового стану боржника, що, в свою чергу, унеможливлює виявлення майна та коштів, на яке може бути звернене стягнення у виконавчому провадженні.

Судом встановлено за матеріалами справи, що відділом Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві не надано жодних доказів на спростування обставин, викладених заявником у скарзі та не висловлено своєї правової позиції щодо поданої скарги.

Згідно зі ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Пунктом 9.13. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" визначено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому суд не вправі зобов'язувати державного виконавця чи іншу посадову особу державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, а також не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Наразі законодавством передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Крім того, якщо під час розгляду скарги господарським судом буде виявлено порушення законності або недоліки в діяльності органу Державної виконавчої служби, учасників виконавчого провадження, суд має вжити заходів, передбачених частинами першою і другою статті 90 ГПК. Разом з тим суд не може визначати порядок та умови здійснення виконавчого провадження.

З урахуванням вищенаведеного, зважаючи на відсутність доказів вчинення державним виконавцем передбачених законодавством дій щодо примусового виконання рішення суду у справі № 910/26997/14, суд приходить до висновку, що бездіяльність головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Красноштан Л.І. щодо не встановлення майнового стану боржника і не накладення арешту на майно та кошти Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України є неправомірною, отже скарга стягувача (позивача) є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись, ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" на незаконну бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Шевченківського управління юстиції у м. Києві у справі №910/26997/14 задовольнити.

2. Визнати незаконною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Шевченківського управління юстиції у м. Києві Красноштан Л.І. щодо не накладення арешту на майно та кошти боржника у виконавчому провадженні ВП №49636585.

3. Зобов'язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Шевченківського управління юстиції у м. Києві Красноштан Л.І. накласти арешт на майно та кошти боржника у виконавчому провадженні ВП №49636585.

4. Визнати незаконною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Шевченківського управління юстиції у м. Києві Красноштан Л.І. щодо не вжиття заходів із встановлення майнового стану боржника у виконавчому провадженні ВП №49636585.

5. Зобов'язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Шевченківського управління юстиції у м. Києві Красноштан Л.І. встановити майновий стан божника у виконавчому провадженні ВП №49636585.

Головуючий суддя А.М.Селівон

Судді Я.А. Карабань

С.В.Стасюк