ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 р. Справа № 923/227/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В. при секретарі Гапоновій К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом державного підприємства "Геройське дослідно-промислове підприємство", с. Геройське Голопристанського району Херсонської області,

до товариства з обмеженою відповідальністю "ПРАЙМ-П", с. Зрайки Володарського

району Київської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство аграрної політики та продовольства України, м. Київ,

про визнання недійсним договору позики.

За участю представників сторін:

від позивача - представник ОСОБА_1, довіреність від 04.01.2016р.,

від відповідача - представник ОСОБА_2, довіреність від 05.01.2016р.,

від третьої особи - не з'явився.

Суть спору: Державне підприємство "Геройське дослідно-промислове підприємство" 09.03.2016р. звернулось до господарського суду Херсонської області з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір № 30 від 16.06.2015р. про надання поворотної фінансової допомоги (позики), укладений між державним підприємством "Геройське дослідно-промислове підприємство" і товариством з обмеженою відповідальністю "ПРАЙМ-П". Судові витрати по справі позивач просить суд покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на приписи Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" № 543/96-ВР від 22.11.1996р., постанову Кабінету Міністрів України № 809 від 15.06.2011р., положення ст. 231 ГК України та положення ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Ухвалою від 10.03.2016р. суд порушив провадження у справі №923/227/16, залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство аграрної політики та продовольства України та призначив розгляд справи на 24.03.2016р.

Ухвалою від 24.03.2016р. суд, у зв'язку із неявкою сторін, ненаданням відповідачем та третьою особою витребуваних доказів та необхідністю витребування у позивача нових доказів, відклав розгляд справи на 12.04.2016р.

05 квітня 2016 року до суду від відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими. Даний відзив з додатком суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи (а.с. 21- 125).

Третя особа у судове засідання вдруге не з'явилась, витребуваних судом документів не надала, про причини неявки і неподання витребуваних судом доказів суд не повідомила, не зважаючи на ті обставини, що двічі належним чином була повідомлена судом про день, час і місце розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні 12.04.2016р. заявив усне клопотання, в якому просить відкласти розгляд справи, у зв'язку із неявкою третьої особи та не неподанням нею письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти відкладення розгляду справи, оскільки наступне відкладення розгляду справи призведе лише до необґрунтованого затягування строку вирішення спору.

Суд звертає увагу, що явка представників сторін та третьої особи не визнавалась судом обовязковою.

Суд вважає, що неявка у судове засідання представника третьої особи не унеможливлює розгляд справи № 923/227/16, не є підставою для відкладення її розгляду.

За таких обставин, справа розглядається без участі третьої особи, за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та у задоволенні позову просив відмовити, надавши аналогічні пояснення тим, які містяться у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд

в с т а н о в и в:

Матеріали справи свідчать, що 16 червня 2015 року між державним підприємством "Геройське дослідно-промислове підприємство" (надалі - позивач або позичальник) в особі в.о. директора ОСОБА_3 і товариством з обмеженою відповідальністю "Прайм-П" в особі директора ОСОБА_4 (надалі - позикодавець або відповідач) був укладений договір № 30 про надання поворотної фінансової допомоги (позики) (надалі - договір).

Відповідно до умов п.1.1. договору позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується надати позичальнику поворотну фінансову допомогу (позику), а останній зобов'язується прийняти і повернути її у визначений цим договором строк.

Сума позики за цим договором становить 300000,00 грн. (п.2.2. договору).

Строк надання позики - не пізніше 7 липня 2015 року (п.3.1. договору).

Строк повернення позики - не пізніше 27 липня 2015 року (п.3.2. договору).

Відповідно до умов п.5.5. договору позичальник несе наступну відповідальність за цим договором: за несвоєчасне повернення позики виплачує позикодавцю штраф у розмірі 50% від суми позики, а також інфляційні втрати (відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення).

Звертаючись з позовом до суду про визнання недійсним договору № 30 від 16.06.2015р. про надання поворотної фінансової допомоги (позики), позивач посилається на наступні обставини.

Так, відповідач належним чином виконав умови договору та перерахував на розрахунковий рахунок позивача згідно платіжних доручень № 347 від 17.06.2015р., № 354 від 18.06.2015р., № 395 від 16.07.2015р. грошові кошти у сумі 300000,00 грн.

Своєчасне повернення отриманих грошових коштів не відбулося з причин, що отримання даної позики відбулося за період виконуючого обов'язки директора ДП "Геройьске дослідно-промислове підприємство" - ОСОБА_3, якого було звільнено з даної посади у зв'язку з припиненням його повноважень та призначенням на посаду директора державного підприємства ОСОБА_5, як переможця конкурсного відбору з яким Міністерством аграрної політики було укладено відповідний контракт. Однак, оскаржуючи даний контракт та факт призначення іншого керівника підприємства, ОСОБА_3 шляхом забезпечення позову та забороною внесення змін до відомостей стосовно керівництва, що містяться в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, заблокував роботу підприємства, оскільки сам не виконував обов'язки директора (саме він не здійснив розрахунки з ТОВ "Прайм-П" за даним договором, оскільки лише він станом на 27.07.2015р. мав доступ до рахунків підприємства).

Позивач зазначає, що за окремими видами зобов'язань законом може бути точно визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Наприклад, Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року передбачає, що пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань або за затримку грошових надходжень на рахунок клієнта банку - одержувача грошових коштів, яку нараховано та не сплачено на день набрання чинності цим Законом, за згодою сторін може бути перерахована за період дії терміну позовної давності, але розмір її не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховувалася пеня.

У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання що до якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

З огляду на вищезазначені вимоги законодавства, позивач вважає, оскаржуваний договір укладений за таких умов, які не відповідають вимогам законодавства, тобто визначено штрафні санкції у розмірі, значно більшому, ніж передбачено ст. 231 ГПК України.

Позивач також зазначає, що оскаржуваний договір в порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України № 809 від 15.06.2011р. "Про затвердження Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями" не надано на погодження та затвердження до Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Отже, позивач вважає, що сторони уклали договір, який містить надмірні умови сплати штрафних санкцій без погодження з Міністерством аграрної політики та продовольства України, а тому відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема послався на те, що позивачем не доведено належними засобами доказування недодержання при вчиненні оспорюваного договору вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.ст. 203 ЦК України та вимог ст. 231 ПІК України, натомість доведено подальше його схвалення за ст. 241 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Враховуючи предмет договору № 30 від 16.06.2015р. про надання поворотної фінансової допомоги (позики), суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою даний договір є договором позики.

Так, статтею 175 ГК України встановлено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Приписами ст. 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частинами 2-4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Стаття 611 ЦК України встановлює такий правовий наслідок порушення зобов`язання як сплата неустойки.

За ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частина 2 статті 549 ЦК України визначає що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст. 4 ГК України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Господарський кодекс неустойку, штраф і пеню називає різновидами штрафних санкцій, але не визначає ні один із цих різновидів. Частина 3 сі. 549 ЦК України особливістю пені визнає те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проте, не може бути підставою відмови у задоволенні вимоги про сплату неустойки те, що гака неустойка не підпадає під визначення пені, яке наводиться в ч.3 ст. 549 ЦК України. А відтак, це не повинно бути підставою і для висновку про те, що відповідна умова договору є недійсною. Коли обов'язок боржника сплатити грошову суму чи передати майно кредиторові у зв'язку з порушенням зобов'язання не підпадає під визначення штрафу чи пені, слід керуватися визначенням неустойки, що наводиться у ч.1 ст. 549 ЦК України, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки, що не вичерпують всього змісту поняття неустойки.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Вказана позиція викладена у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" де в п.2 стягнення пені за порушення грошових зобов'язань вказано, що застосування іншого виду неустойки штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що в тім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, притому і я к самостійний захід відповідальності і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Також у п.2.2. вказаної Постанови роз'яснюється, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Дана позиція також викладена і в Оглядовому листі Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013р. "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", де в п.4 вказано, що право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Крім того, як вбачається з листа Верховного суду України від 01.04.2012р. "Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України за 2010 - 2011 рр. від 1 квітня 2012 року" за змістом ст. 199, ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 ГК, ч. 2 ст. 546, ст. 627 ЦК суб'єкти господарських відносин при укладенні договору мають право забезпечити виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірних санкцій за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань (постанова Верховного Суду України від 22 листопада 2010р. у справі №3-24гс10).

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства випливає, що Господарський кодекс визначає неустойку, штраф і пеню як різновиди штрафних санкцій, але не визначає ні один із цих різновидів.

Умовами п.5.5. договору сторони встановили, що позичальник несе наступну відповідальність за цим договором: за несвоєчасне повернення позики виплачує позикодавцю штраф у розмірі 50% від суми позики, а також інфляційні втрати (відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що положення даного пункту договору не суперечить нормам законодавства, так як його зміст встановлює механізм одноразового обчислення та стягнення штрафу виходячи з наявного прострочення виконання грошового зобов'язання, а відтак, це не може бути підставою для висновку про те, що договір не відповідає вимогам закону.

Щодо посилань позивача, що оскаржуваний договір в порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України № 809 від 15.06.2011р. не наданий на погодження до Міністерства аграрної політики та продовольства України, то суд зазначає наступне.

Так, частиною 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 809 від 15 червня 2011 року "Про затвердження Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями" встановлено, що цей Порядок визначає процедуру погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі (далі - підприємства), кредитів (позик) шляхом укладення кредитного договору, договору позики або випуску облігацій підприємства (далі - залучення кредиту (позики), у результаті якого виникають зобов'язання щодо повернення коштів, та надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 92 ЦК України (Цивільна дієздатність юридичної особи) юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Таким чином, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень, а тому суд досліджує положення статуту позивача.

Згідно п.1.1. статуту позивача, Державне підприємство "Геройське дослідно-промислове підприємство" засноване на основі державної власності, входить до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України і є підзвітним йому.

Згідно п.9.1.1. статуту позивача, до прав підприємства відноситься самостійно планувати свою діяльність, визначати стратегію та основні напрями розвитку відповідно до галузевих, науково-технічних прогнозів та пріоритетів, кон'юнктури ринку продукції, товарів, робіт, послуг та економічної ситуації.

Згідно п.9.1.3. статуту позивача, підприємство має право укладати договори та угоди, набувати майнові права та особисті немайнові права, виконувати обов'язки, бути позивачем, відповідачем чи третьою особою у судах.

Згідно п.10.2. статуту позивача, управління підприємством здійснюється його директором, який призначається Уповноваженим органом управління. Директор є підзвітним Уповноваженому органу управління

Згідно п.10.4. статуту позивача, директор підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства в межах компетенції відповідно до статуту.

Згідно п.10.5.8. статуту позивача, директор підприємства розпоряджається коштами та майном підприємства відповідно до статуту та законодавства.

Згідно п.10.5.10. статуту позивача, директор підприємства укладає договори, видає довіреності, відкриває рахунки в установах банку.

Пунктом 11.2.8. статуту позивача встановлено, що уповноважений орган управління забезпечує приведення у відповідність до законодавства статуту та внутрішнє положення підприємства.

Також п.11.2.14. статуту позивача встановлено, що уповноважений орган управління, погоджує договори про спільну діяльність, договори комісії, доручення та управління майном, зміни до них та контролює виконання умов цих договорів.

Таким чином, з аналізу п.11.2.14. статуту позивача слідує, що статут позивача містить обмеження щодо укладення без згоди Міністерства аграрної політики та продовольства України виключно договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, а не договорів позики, до яких відноситься спірний договір.

Суд звертає увагу на ту обставину, що Міністерством аграрної політики та продовольства України було затверджено нову редакцію статуту позивача наказом № 218 від 10.06.2014р., тобто вже в період дії "Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами, у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями", затвердженого постановою КМУ № 809 від 15.06.2011р., тобто фактично погоджено умови Статуту щодо надання повноважень директору підприємства позивача укладати договори позики без попереднього погодження уповноваженим органом управління.

З огляду на вказані положення статуту позивача, суд дійшов висновку, що в.о. директора ДП "Геройське дослідно-промислове підприємство" - ОСОБА_3 укладаючи договір № 30 від 16.06.2015р. про надання поворотної фінансової допомоги (позики) без погодження з Міністерством аграрної політики та продовольства України, був наділений такими повноваженнями, тобто діяв в межах повноважень, передбачених статутом підприємства позивача.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що відсутність погодження залучення короткострокової позики зі сторони Міністерства аграрної політики та продовольства України, жодним чином не вплинуло на наявність у керівника позивача повноважень на укладання оспорюваного договору, оскільки статут позивача жодних положень, щодо обмеження права керівника позивача на укладання договорів позики, не містить.

Слід також зазначити, що відповідно до положень ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки особи, у разі наступного схвалення правочину особою, яку представляють.

В пункті 3.4. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11, зазначено, також, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Суд звертає увагу, що обома сторонами договору, були вчинені дії, які свідчать про схвалення оспорюваного правочину, а саме: ТОВ "ПРАЙМ-П" було надано ДП "Геройське дослідно-промислове підприємство" позику в розмірі 300000,00 грн., а позичальник в свою чергу надану позику прийняв та в подальшому використав у власній господарській діяльності. Дані обставини також були підтвердженні представником позивача у наданих в судовому засіданні усних поясненнях.

Зазначене свідчить, що позивачем було схвалено та виконано оскаржуваний договір.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Виходячи із змісту ст. 215 ЦК України договір може бути визнано недійсним виключно з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, або якщо його недійсність встановлена законом.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які відповідно до ст. 215 ЦК України тягнуть за собою можливість забезпечення судового захисту шляхом визнання договору недійсним, а також не доведено фактів порушення оспорюваним договором прав та інтересів сторін договору, або третіх осіб, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають .

Відповідно до положень ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Суд залишає без задоволення усне клопотання позивача про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неявкою третьої особи та не неподанням нею письмових пояснень на позовну заяву, з огляду на наступне.

Суд звертає увагу, що явка представників сторін та третьої особи не визнавалась судом обовязковою.

Суд також звертає увагу, що суд двічі ухвалами витребовував у третьої особи письмові пояснення на позовну заяву, а також повідомляв її про день, час та місце розгляду справи, а тому у третьої особи було більш ніж достатньо часу, щоб заздалегідь підготувати у письмовому вигляді відповідні пояснення з нормативно-правовим обґрунтуванням. Позивачем або третьою особою також і не наведено поважних причин, які викликали неможливість своєчасного подання вказаних пояснень у письмовому вигляді.

Позивачем також і не надано суду жодних доказів, в розумінні ст.ст. 32-34 ГПК України та не надано обґрунтованих усних пояснень, з приводу того, яким чином неявка третьої особи і ненадання нею письмових пояснень на позовну заяву перешкоджають вирішенню спору по суті.

Таким сином, суд відмовляє позивачу у задоволенні усного клопотання про відкладення розгляду справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги документально не підтверджені, а отже такі, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представників сторін про дату складення повного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 18.04.2016р.

Суддя С.В. Нікітенко