РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016Справа №910/3416/16

За позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз"

до: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про: стягнення 270 223,00 грн.

Суддя Комарова О.С.

представники сторін:

від позивача Замкова М.О. (представник за довіреністю);

від відповідача Кость О.Г. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 12 квітня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз", 29 лютого 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 10/791 від 24.02.2016 року до відповідача, Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", про стягнення 270 223,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як покупець, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором на розподіл природного газу № 14/974/13 від 21.01.2013 року, зокрема, у визначені відповідним договором строки не оплачував позивачу, як постачальнику, суму переданого природного газу, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 року порушено провадження у справі № 910/3416/16, призначено розгляд справи на 22.03.2016 року.

Через відділ діловодства суду 18.03.2016 року від представника позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені супровідним листом № 10-3416/16 від 15.03.2016 року, які були долучені судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 22.03.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення по суті спору. Представник відповідача у судове засідання 22.03.2016 року не з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 22.03.2016 року розгляд справи відкладено, у зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання на 12.04.2016 року.

Через відділ діловодства суду 07.04.2016 року від позивача на виконання ухвали надійшли додаткові документи, які були долучені судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 12.04.2016 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказував на низку помилок, допущених позивачем в позовній заяві. Відзив було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 12.04.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення по суті спору. Представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд,-

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2013 року між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" (надалі - позивач, постачальник, газорозподільне підприємство) та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - відповідач, покупець, замовник) було укладено договір на розподіл природного газу № 14/974/13 (надалі - договір), відповідно до п.п. 2.1., 2.2 якого Газорозподільне підприємство зобов'язується у 2013 році надати замовнику послугу з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів Замовника або його споживачів (далі - пункт призначення) відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін. Замовник зобов'язується сплатити Газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування природного газу ГРМ у розмірі, строки та порядку передбаченими умовами Договору.

Відповідно до п.п. 3.7, 3.10 договору, Газорозподільне підприємство до 12-го (дванадцятого) числа місяця, наступного за звітним, направляє Замовнику два примірники оригіналу акта наданих послуг за звітний місяць, які підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою Газорозподільного підприємства. Акти наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків Замовника з Газорозподільним підприємством.

За умовами п. 5.1. додаткової угоди № 5 від 14.01.2014 року до договору, наявної в матеріалах справи, з 01.01.2014 року розрахунки за послуги з транспортування природного газу ГРМ здійснюються за тарифом на транспортування природного газу розподільними трубопроводами за 1000 куб.м., встановленим для Газорозподільного підприємства Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. На дату укладення додаткової угоди тариф становить 258,80 грн., крім гою ПДВ - 51,76 грн., всього - 310,56 грн.

Пунктом 5.5. договору сторони визначили, що розрахунки за надані послуги здійснюються Замовником у безготівковій формі шляхом перерахування відповідних сум на розрахунковий рахунок Газорозподільного підприємства на підставі акту наданих послуг, зазначеного в пункті 3.6. цього Договору. Остаточний розрахунок за фактично надані послуги здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем надання послуг.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору на розподіл природного газу в період з жовтня-грудня 2013 року та січня 2014 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму - 20 892 956,54 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу № 10 від 31.10.2013 року, № 11 від 30.11.2013 року, № 12 від 31.12.2013 року та № 1 від 31.01.2014 року, при цьому, позивач вказує, що відповідач вчасно за отриманий природний газ не розраховувався, що призвело до порушень умов договору та втрат з боку позивача, а відтак, позивачем були нараховані відповідачу штрафні санкції, а саме 3% річних в розмірі 72 558,75 грн. та інфляційні втрати в розмірі 197 664,25 грн.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом, 21 січня 2013 року між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було укладено договір на розподіл природного газу № 14/974/13, відповідно до п.п. 2.1., 2.2 якого Газорозподільне підприємство зобов'язується у 2013 році надати замовнику послугу з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів Замовника або його споживачів (далі - пункт призначення) відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін. Замовник зобов'язується сплатити Газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування природного газу ГРМ у розмірі, строки та порядку передбаченими умовами Договору.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивач в період з жовтня-грудня 2013 року та січня 2014 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму - 20 892 956,54 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу № 10 від 31.10.2013 року, № 11 від 30.11.2013 року, № 12 від 31.12.2013 року та № 1 від 31.01.2014 року (належним чином засвідчені копії актів містяться в матеріалах справи).

Через відділ діловодства суду 12 квітня 2016 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач в позовній заяві допустив низку помилок, однак покупець жодним чином не заперечував, що в нього була наявна заборгованість перед позивачем, на підставі чого постачальником були нараховані штрафні санкції відповідачу за неналежне виконання умов договору, що не суперечить, а ні законодавству, а ні договору.

Суд дійшов висновку, що відповідач вчасно за отриманий природний газ не розраховувався, що призвело до порушень умов договору та втрат з боку позивача, а відтак, позивачем були нараховані відповідачу штрафні санкції, а саме 3% річних в розмірі 72 558,75 грн. та інфляційні втрати в розмірі 197 664,25 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, здійснивши перевірку розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вони здійснені вірно, а тому стягненню з відповідача підлягає 72 558,75 грн. 3% річних та 197 664,25 грн. інфляційних втрат.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, відповідно до викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

З огляду на викладене, судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 4 053,34 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6) на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" (, адреса: 33027, м. Рівне, вул. Білякова, 4,) 3% річних - 72 558,75 грн. (сімдесят дві тисячі п'ятсот п'ятдесят вісім гривень 75 копійок), інфляційні втрати - 197 664,25 грн. (сто дев'яносто сім тисяч шістсот шістдесят чотири гривні 25 копійок) та судовий збір - 4 053,34 грн. (чотири тисячі п'ятдесят три гривні 34 копійки). Видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 18.04.2016 року.

Суддя О.С. Комарова