РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016Справа №910/4945/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова»

про стягнення 984,58 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Шагін О.В. (представник за довіреністю №003/01 від 04.01.2016р.);

від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» (надалі також - відповідач) суми в розмірі 984,58 грн., а саме 933,32 грн. основної заборгованості, 15,73 грн. 3% річних та 35,53 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в зв'язку з припиненням дії Договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №19381 від 20.08.2014р., відповідач зобов'язаний відповідно до пп. 12.4.1. вказаного Договору повернути позивачу 65% суми страхового платежу за період, що залишився до закінчення дії Договору з вирахуванням фактичних виплат.

Відповідачем письмового відзиву на позовну заяву для долучення до матеріалів справи не надано, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, їй присвоєно №910/4945/16, розгляд призначено на 19.04.2016р.

В судове засідання 19.04.2016р. представник від відповідача не з'явився, заяв та клопотань до суду не надіслав.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників прокурора та позивача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матерілах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 19 квітня 2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.08.2014р. між відповідачем (страховик), позивачем (страхувальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Грас Савуа Україна» (повірений страховика) укладено Договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №19381 (надалі - Договір), предметом якого, відповідно до п. 2.1., є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов'язані з володінням, користування і розпорядженням застрахованими ТЗ та додатковим обладнанням до них; відшкодуванням страхувальником та/або Експлуатантом заподіяної ним шкоди життю, здоров'ю та/або майну Потерпілих внаслідок експлуатації застрахованого ТЗ; життям, здоров'ям і працездатністю застрахованих осіб.

Сума загального страхового платежу становить 11 393,29 грн. (п. 1 розділу 1 Договору).

Пунктом 2 розділу 1 Договору, передбачений порядок та строки внесення суми страхового платежу, а саме частина страхового платежу в розмірі 11 393,29 грн., за період страхування з 05.09.2014р. по 04.09.2015р., повинна бути сплачена до 19.09.2014р.

Згідно з п. 12.2. розділу 2 Договору якщо інше не зазначено в Розділі 1 Договору, останній набирає чинності з моменту підписання, а в частині зобов'язань страховика діє протягом проміжків часу, зазначених у Розділі 1 Договору як «періоди дії Договору», за умови сплати страхувальником сум страхових платежів у терміни, зазначені у Розділі 1 Договору.

Дію Договору може бути достроково припинено за вимогою страхувальника або страховика. (п. 12.4. розділу 2 Договору).

Відповідно до пп. 12.4.1. розділу 2 Договору у разі дострокового припинення дії Договору на вимогу страхувальника, страховик повертає йому 65% суми страхового платежу за період, що залишився до закінчення дії Договору, з вирахуванням фактичних виплат за цим Договором. Якщо вимога страхувальника обумовлена порушенням страховиком умов Договору, останній повертає страхувальнику сплачені ним страхові платежі повністю.

Згідно з п.12.5. розділу 2 Договору про намір достроково припинити дію Договору будь - яка сторона зобов'язана письмово повідомити іншу не пізніше ніж аж за 30 робочих днів до дати припинення, якщо сторони не дійшли згоди про інше.

Додатком №1 до Заяви про страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів до Договору сторони узгодили перелік наземних транспортних засобів.

Додатковою угодою №1 від 01.11.2014р. до Договору сторони погодили, що страхувальник повинен здійснити доплату страхового платежу, за збільшення страхової суми, у розмірі: 4 094,49 грн. до 30.11.2014р.

Додатковою угодою №2 від 24.02.2015р. до Договору сторони погодили, що страхувальник повинен здійснити доплату страхового платежу, за збільшення страхової суми, у розмірі: 3 450,34 грн. до 27.03.2015р.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивачем здійснено страховий платіж у розмірі 11 393,29 грн., що підтверджується платіжним дорученням №15751 від 16.09.2014р.

Частину страхового платежу в розмірі 4 094,49 грн. було зараховано на підставі підписаної між позивачем та відповідачем Угоди №3 про проведення взаємозаліку взаємних однорідних вимог від 26.11.2014р.

Частину страхового платежу в розмірі 3 450,34 грн. було зараховано на підставі підписаної між позивачем та відповідачем Угоди №6 про проведення взаємозаліку взаємних однорідних вимог від 26.03.2015р.

25.06.2015р. позивачем на адресу відповідача направлено лист №1957/06 про припинення дії Договору, а також про повернення суми страхового платежу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 26.06.2015р. Вказаний лист відповідачем отримано 01.07.2015р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №381.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідно до пп. 12.4.1. відповідач зобов'язаний повернути 65% суми страхового платежу за період, що залишився до закінчення дії Договору з вирахуванням фактичних виплат.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення ГК України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до статті 354 ЦК України за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 4 Закону України «Про страхування» визначено, що майнові інтереси, які пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також інтереси, пов'язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності) віднесені до об'єктів страхування.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору Позивачем здійснено страхові платежі згідно платіжного доручення, про яке зазначалось вище, та зарахування взаємних однорідних вимог на підставі Угод №3 від 26.11.2014р. та №6 від 26.03.2015р.

25.06.2015р. позивачем на адресу відповідача направлено лист №1975/06 про припинення дії Договору, а також про повернення суми страхового платежу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 26.06.2015р. Вказаний лист відповідачем отримано 01.07.2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №381.

Згідно з п.12.5. розділу 2 Договору про намір достроково припинити дію Договору будь - яка сторона зобов'язана письмово повідомити іншу не пізніше ніж аж за 30 робочих днів до дати припинення, якщо Сторони не дійшли згоди про інше.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що Договір припинив свою дію з 12.08.2015р.

Відповідно до пп. 12.4.1. розділу 2 Договору у разі дострокового припинення дії Договору на вимогу страхувальника, страховик повертає йому 65% суми страхового платежу за період, що залишився до закінчення дії Договору, з вирахуванням фактичних виплат за цим Договором.

Суд, перевіривши розрахунок суми страхового платежу за період, що залишився до закінчення дії Договору з 13.08.2015р. по 04.09.2015р. (23 дні), у розмірі 933,32 грн., наданий позивачем, зазначає, що останнім вірно визначена сума страхового платежу, що підлягає до стягнення з відповідача на підставі пп.12.4.1. розділу 2 Договору, а саме у розмірі 933,32 грн.

У зв'язку з відсутністю в матеріалах вправи доказів на підтвердження повернення відповідачем суми страхового платежу в розмірі 933,32 грн., то позовні вимоги в справі №910/4945/16 в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: 15,73 грн. 3% річних та 35,53 грн. інфляційних втрат

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. М 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши наведений позивачем розрахунок сум 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині є нормативно та документально доведеними, а тому підлягають задоволенню та стягненню з відповідача суми 3% річних в розмірі 15,73 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 35,53 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

В постанові Верховного Суду України від 07.11.2011р. у справі №3-118гс11 наголошено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у нього обов'язку здійснити повернення позивачу частини страхового платежу.

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/4945/16 позовні вимоги підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми страхового платежу в розмірі 933,32 грн., суми 3% річних в розмірі 15,73 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 35,53 грн.

Судовий збір позивача в розмірі 1 378,00 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» (, адреса: 02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, 11) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» (, адреса: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43) суму страхового платежу в розмірі 933,32 грн. (дев'ятсот тридцять три гривни 32 копійки), суму 3% річних в розмірі 15,73 грн. (п'ятнадцять гривень 73 копійки), суму інфляційних втрат в розмірі 35,53 грн. (тридцять п'ять гривень 53 копійки) та судовий збір у розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.04.2016р.

Суддя С.М. Морозов