ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2016 р.Справа № 905/736/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська", м. Білозерське
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еталон--прилад", м. Харків
про тлумачення умов договору
за участю представників сторін:

Представник позивача - не з'явився;

Представник відповідача - ОСОБА_1, дов. від 21.01.2016р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська" м. Білозерське, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача -Товариства з обмеженою відповідальністю "Еталон-прилад", м. Харків, про тлумачення умов договору поставки № 508-ШБ-УМТС від 11.02.2015р., укладеного між сторонами даного спору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на різне розуміння сторонами умов вищевказаного Договору щодо дати поставки продукції.

Ухвалою господарського суду від 29.02.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.03.2016р. об 11:00 год.

Ухвалами господарського суду від 15.03.2016р., 04.04.2016р. розгляд справи відкладався.

У судове засідання 19.04.2016р. представник позивача не з'явився, через канцелярію суду надав додаткові докази по справі (вх. № 812) та клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Надані додаткові докази долучаються до матеріалів справи.

Представник відповідача у відзиві на позов та у судовому засіданні 19.04.2014р. проти позову заперечував, просив в його задоволенні відмовити.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною ОСОБА_2 України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши представника відповідача, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

11.02.2015р. між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як постачальником, укладено Договір № 508-ШБ-УМТС (далі за текстом - Договір), за умовами якого відповідач зобов'язався поставити у власність позивача продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (продукцію), в асортименті, кількості, в строки, за ціною та з якісними характеристиками узгодженими сторонами на умовах Договору та специфікацій.

Відповідно до пункту 4.7. Договору датою поставки вважається дата, яка вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, про прийомку продукції.

За пунктом 4.8 Договору зобов'язання постачальника вважаються виконаними з моменту передачі продукції в розпорядження покупця. Зобов'язання покупця вважаються виконаними з моменту прийняття й оплати поставленої продукції.

Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами. Сторони дійшли згоди, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх зобов'язань, строк договору встановлюється до 31.12.2015 включно. У випадку невиконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов'язань за договором, строк дії договору продовжується до повного виконання сторонами всіх прийнятих на себе зобов'язань (пункт 8.1 Договору).

В грудні 2015 року ТОВ "Еталон -прилад" звернулося до господарського суду Донецької області з позовною заявою про стягнення заборгованості з ТДВ "Шахта "Білозірська" в розмірі 42883,40грн., з яких: 40500,00 грн - основна заборгованість, пені - 2025,00 грн., інфляційних витрат - 162,00 грн., 3% - річних 196,40 грн. Вимоги, викладені у цій позовній заяві, мотивовані тим, що у відповідності до пункту 5.4 Договору та пункту 2 специфікації розрахунки за продукцію, що постачається постачальником за цим Договором, здійснюються покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на 60 (шістдесятий) календарний день з моменту поставки відповідної партії продукції. При цьому, ТОВ "Еталон-прилад" строк на здійснення оплати за продукцію відраховує від дати складання (оформлення) видаткової накладної.

Товариство з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозірська" вважає, що датою поставки є дата, що зазначена представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, виходячи із буквального значення слів та виразів Договору, а не дата товаросупровідного документу (видаткової накладної), яка є реквізитом цього документу.

Через вказані обставини позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом у даній справі, в якому просить суд розтлумачити зміст пункту 4.7 Договору та визначити, що датою поставки вважається дата, вказана особисто представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником про прийняття продукції в момент передачі продукції.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦКУкраїни. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

За приписами Цивільного кодексу України тлумачення правочину може здійснюватися як сторонами, так і на вимогу однієї із сторін судом.

Частинами 3, 4 статті 213 ЦК України визначено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту правочину має бути наявність спору між сторонами правочину щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто, потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення нез'ясованостей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість, тільки роз'яснювати вже існуючі умови правочину.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 12.02.2014 у справі № 5006/25/130пд/2012, від 24.02.2016 у справі №904/6486/15.

Однак, позивач просить розтлумачити спірну умову Договору, який виконується сторонами, що підтверджується наявними в матеріалах справи специфікацією, видатковою накладною №РН-0000243 від 09.04.2015р., товарно-транспортною накладною від 09.04.2015р., довіреністю №219 від 09.04.2015р..

Крім того, позивач, заявляючи вимогу про тлумачення пункту 4.7 Договору, фактично просить внести зміни (включити нові умови), які відсутні в змісті цього пункту.

Так, позивач просить розтлумачити зміст пункту 4.7 Договору шляхом визначення, що дата поставки вказується представником покупця "особисто" та "в момент передачі продукції". Дані умови в діючій редакції вказаного пункту Договору відсутні.

В той же час, тлумачення не може створювати, а лише роз'яснює існуючі умови угоди.

Також суд вважає, що спір між сторонами фактично виник не у зв'язку із різним розумінням положень пункту 4.7 Договору, а у зв'язку із непроставленням на видатковій накладній №РН-0000243 від 09.04.2015р. представником позивача відповідної дати отримання продукції.

Саме через цю обставину, відповідач і посилається на дату складання (оформлення) видаткової накладної як на дату отримання продукції, оскільки інша дата представником позивача не проставлена, а факт отримання продукції ним не заперечується.

Крім того, суд зазначає, що рішенням господарського суду Донецької області від 23.02.2016р. у справі №905/736/16 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Еталон-Прилад" та стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Еталон-Прилад" заборгованість в розмірі 42721,40 грн., яка виникла на підставі договору №508-ШМ-УМТС від 11.02.2015р.

При цьому господарський суд Донецької області встановив, що за видатковою накладною №РН-0000243 від 09.04.2015р., ТОВ "Еталон-Прилад" поставило, а ТДВ "Шахта "Білозерська" прийняло продукцію на загальну суму 40500,00 грн. З урахуванням умов оплати відповідно специфікації, покупець повинен сплатити товар до 09.06.2015 року.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК України та статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Підсумовуючи вищевикладене, суд не вбачає правових правових підстав для задоволення даного позову та відмовляє в його задоволенні.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 1, 2, 12, 22, 32, 33, 35, 43, 44, 49, 65, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 25.04.2016 р.

Суддя ОСОБА_2

справа № 905/736/16