ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2016 р. Справа № 925/84/16

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Ковбою І.М.,

за участі представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - адвокат за договором,

від відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3 - за довіреностями,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Черкаської області справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ-ДЕЙЛ"

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 97 454,37 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача 97 454 грн. 37 коп., зокрема 53000 грн. суми попередньої оплати, що підлягає поверненню у звязку з непоставкою товару, вказаного в договорі поставки № 63/14 від 19.12.2014, а саме насіння проса жовтого, в кількості 22 тонни, інфляційного збільшення заборгованості в розмірі 16960 грн., відсотки за користування чужими грошовими коштами в сумі 1 454 грн. 97 коп., 16 039 грн. пені, 10 000 грн. збитків. Також позивач просить відшкодувати йому за рахунок відповідача понесені ним витрати на сплату судового збору в сумі 1 461,82 грн. та витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката в сумі 20 000 грн..

Ухвалою господарського суду від 05 лютого 2016 року прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі, призначено її до розгляду на 23 лютого 2016 року.

Ухвалою суду від 23.02.2016 відкладено розгляд справи на 15.03.2016 у звязку із незявленням відповідача у судове засідання та необхідністю витребування у позивача додаткових доказів у справу.

У судовому засіданні 15 березня 2016 року оголошено перерву до 29 березня 2016 року.

У відзиві на позовну заяву (а. с. 82-84) відповідач повністю заперечила проти позову та просила відмовити в його задоволенні у звязку з тим, що заборгованість відповідача перед позивачем відсутня, оскільки позивач з незрозумілих причин не визнає поставку проса на суму 116 000 грн., а також відповідач не визнає суми заявлених позивачем нарахувань, оскільки договір поставки товару не є грошовим зобовязанням, тому не можуть стягуватися суми інфляційного збільшення і три проценти річних; розмір пені за не поставку договором не передбачений, тому пеня стягуватися не може; збитки в заявленій позивачем сумі ним не доведені.

Ухвалою господарського суду від 29.03.2016 задоволено клопотання представника позивача про її участь в судовому засіданні 19.04.2016 в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Рівненської області.

19.04.2016 до початку судового засідання представники відповідача подали суду клопотання, в якому просили повторно витребувати у Рівненської ТПП вичерпну інформацію щодо запиту, який надавався раніше, оскільки у наданій ТПП відповіді не вказано, що інших звернень позивача за вказані періоди не було.

У судовому засіданні:

представник позивача повністю підтримала позов з підстав, викладених у позовній заяві та у додаткових поясненнях до позову, просила повністю задовольнити позов та стягнути з відповідача заявлену в позові суму і повністю відшкодувати позивачу понесені судові витрати, також пояснила, що в суму гонорару адвокату входять витрати на поїздки в м. Черкаси до Господарського суду Черкаської області, оскільки було проведено три судові засідання; заперечила проти задоволення клопотання представників відповідача про витребування повторної інформації від ТПП, вважаючи відповідь ТПП повною і обєктивною, а клопотання відповідача таким, що направлене на затягування розгляду справи;

представники відповідача, повністю заперечуючи проти позову, посилалися на доводи і міркування, викладені у відзиві на позов, просили повністю відмовити у позові.

У судовому засіданні 19.04.2016 оголошена вступна та резолютивна частини рішення суду відповідно до статті 85 ГПК України.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін у судовому засіданні, суд встановив таке.

Між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ-ДЕЙЛ" існували договірні відносини поставки, де останнє придбавало у ФОП ОСОБА_4 просо по договорах поставки, що укладалися цими сторонами.

Зокрема, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (як Постачальник) та товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ-ДЕЙЛ" (Покупець) уклали договір поставки товару № 63/14 від 16.12.2014, за умовами якого Постачальник передає, а Покупець приймає й оплачує насіння проса жовтого, далі - Товар, Покупець зобовязується прийняти Товар від Постачальника та оплатити його вартість на умовах даного Договору.

Пунктом 2.1. Договору визначено, що ціна за 1тн. становить 3 800 грн. без ПДВ. Ціна включає податки, збори та інші обовязкові платежі до бюджетів, передбачені чинним законодавством України. Загальна сума Договору - 167 200 грн. без ПДВ ("+ ", "-" 10%).

Також цими ж сторонами було укладено договір поставки товару № 63/14 від 16 грудня 2014 року (а. с. 55-57) аналогічного змісту, однак в пунктах 2.1., 2.3. цього договору визначено, що ціна за 1тн. становить 3 500 грн. без ПДВ та загальна сума Договору складає 77 000 грн. без ПДВ ("+ ", "-" 10%). До договору підписана Специфікація № 1 від 16 грудня 2014 року, в якій вказаний термін постачання - 30 січня 2015 р.

Відповідно до пункту 3.3. Договору приймання-передача товару оформляється накладною, що підписується повноважними представниками сторін.

В пункті 3.4. Договору визначено, що разом з товаром Постачальник надає продавцю: накладну на товар (оригінал); товарно-транспортну накладну на товар (оригінал); довідку виробника (оригінал).

Відповідно до п. 5.3. Договору розрахунки за товар здійснюються Покупцем протягом п'яти банківських днів з моменту підписання даного Договору та отримання рахунку.

16.12.2014 позивач перерахував на рахунок відповідача 70 000 грн. та 17.12.2014 позивач перерахував 60 000 грн., а всього 130 000 грн. із зазначенням у призначенні платежу за просо жовте не для посіву згідно договору № 63/14 від 16.12.2014.

04 березня 2015 року відповідач передав, а позивач отримав просо в кількості 22 тонни по ціні 3500 грн. (без ПДВ) по видатковій накладній № 80/15 на загальну суму 77 000 грн.

У зв'язку з тим, що відповідач не поставила усю кількість Товару на суму попередньої оплати, позивач надіслав відповідачу претензію № 151 від 17.12.2015 про повернення попередньої оплати в сумі 53 000 грн. та сплату позивачу пені і трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання.

Крім цього, за доводами позивача, з метою отримання товару у кількості 44 тонни відповідно до Договору, він уклав Договір перевезення вантажу № 030315 від 03 березня 2015 року з перевізником ТОВ "Тріанекс-Агро" та замовив два транспортні засоби на 04 березня 2015 року у пункт завантаження м. Городище, Черкаська область. Оскільки відповідач не відвантажила 22 тонни товару, тобто один автомобіль не був завантажений з вини відповідача і перевізник предявив позивачу претензію на 10000 грн. штрафу за зрив завантаження, отже позивач поніс збитки у розмірі 10 000 грн., які просить відшкодувати з відповідача.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими до часткового задоволення, з огляду на таке.

В силу частини 1 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько - договірними зобовязаннями.

За приписом частини 2 статті 193 ГК України майново-господарські зобовязання є одним із видів господарських зобовязань.

В силу частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобовязання, що виникає між субєктами господарювання, в силу якого один субєкт зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта, або утриматися від певних дій, а інший субєкт має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку, є господарським зобовязанням.

Між сторонами існували правовідносини підряду та зобов'язання сторін виникли на підставі Договорів поставки № 63/14 від 16.12.2014, що підписані обома сторонами. Дійсність цих договорів сторонами не оспорюється.

Загальні положення поставки врегульовані параграфом 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписом частини 6 статті 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно статті 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України, статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Із матеріалів справи вбачається і відповідачем не спростовано, що позивач перерахував відповідачу 16.12.2014 кошти в сумі 70 000 грн. та 17.12.2014 - кошти в сумі 60 000 грн., а всього позивач перерахував 130 000 грн. за просо жовте не для посіву згідно договору № 63/14 від 16.12.2015. ФОП ОСОБА_4 відвантажила ТОВ ВЕСТ-ДЕЙЛ просо в кількості 22 тонни по ціні 3500 грн. (без ПДВ) на загальну суму 77 000 грн. по видатковій накладній № 80/15 від 04.03.2015.

Суду подано два примірники Договору поставки № 63/14 від 16.12.2014 із специфікаціями, які підписані обома сторонами та скріплені їх печатками. В одному договорі з такими реквізитами (а. с. 8-11) вказано про поставку 44 тонни проса по ціні 3800 грн. на загальну суму договору 167200 грн., а в іншому договорі вказано про поставку 22 тонни проса по ціні 3500 грн. на загальну суму 77000 грн.

Отже, фактично відповідач передала, а позивач прийняв від відповідача по видатковій накладній № 80/15 від 04.03.2015, підписаній обома сторонами, просо на суму 77000 грн., як вказано у другій редакції договору, яка відповідно до пояснення представника позивача, була підписана сторонами безпосередньо перед поставкою, виходячи із ціни проса, яка склалася на момент поставки.

На решту перерахованої суми -53 000 грн. відповідач просо не поставила. Відповідач не довела і належними доказами не підтвердила факт поставки проса на суму 116 600 грн., про що зазначала у відзиві на позовну заяву. У відповіді Рівненської ТПП на запит суду, що був надісланий за клопотанням відповідача, вказується про поставку проса на суму 77000 грн. Ця відповідь викладена чітко і зрозуміло, тому надіслання повторного запиту не потрібне, у звязку з чим клопотання представника відповідача від 19.04.2016 не підлягає задоволенню.

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

У Специфікації № 1 до Договору № 63/14 від 16.12.2014 вказаний термін постачання - 20 січня 2014р. суд погоджується із думкою представників сторін про те, що 2014 вказано помилково і виходячи із дати самої Специфікації, термін постачання проса - 20 січня 2015 року.

Позивач 17 грудня 2015 року надіслав відповідачу претензію, в якій вимагав оплатити суму основного боргу (неповернутої попередньої оплати) в розмірі 53 000 грн., а також пеню і відсотки. Відповідач залишив дану вимогу без задоволення та не повернув 53 000 грн. попередньої оплати, перерахованої позивачем відповідно до договору № 63/14 від 16.12.2014.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач довів і належними доказами підтвердив факти перерахування ним попередньої оплати за Договором в сумі 130 000 грн., поставки відповідачем товару на суму 77 000 грн. та не поставки відповідачем товару на суму 53 000 грн.

Відповідач доводи позивача не спростувала та не подала доказів належного виконання взятих на себе зобовязань за Договором.

За таких обставин позивач в силу частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України вправі вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати у розмірі 53 000 грн.

ОСОБА_2 вимог позивача не підлягають задоволенню з огляду на таке.

В статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Одним із видів господарських санкцій, які відповідно до статті 217 ГК України можуть застосовуватися у сфері господарювання, є штрафні санкції, що можуть застосовуватися у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) відповідно до умов договору між сторонами.

Таким чином, стягнення пені із сторони, яка порушила договірне зобовязання, можливе лише у разі встановлення договором розміру пені за таке порушення. Як вбачається, Договором № 63/14 від 16.12.2014 не передбачено розмір пені за порушення зобовязання щодо поставки товару, тому вимога позивача про стягнення пені не підлягає задоволенню.

Вимога позивача про стягнення з відповідача на підставі статті 625 ЦК України індексу інфляції та трьох процентів річних (які позивач чомусь називає відсотками за користування чужими грошовими коштами, однак посилається на ст. 625 ЦК), не підлягає задоволенню з огляду на її безпідставність та необґрунтованість.

Зобовязання відповідача щодо поставки товару не є грошовим зобовязанням. Законом, зокрема частиною 2 статті 693 ЦК України покупцю, який перерахував передоплату, надається право вибору у разі не поставки товару у встановлений строк: вимагати від продавця або передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Отже, у даному спорі право вибору було за позивачем: чи вимагати поставку проса, навіть із простроченням, чи вимагати повернення передоплати, і до того часу, поки позивач не повідомив відповідачу про своє рішення повернути йому суму передоплати, такий обовязок (повернення коштів) у відповідача відсутній.

В пункті 5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" розяснено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає зокрема у випадках повернення сум авансу та завдатку, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Верховний суд України у постанові від 15 жовтня 2013 року вказав, що стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України. У названій постанові ВСУ вказав, що за не поставку в установлений строк відповідач несе відповідальність, передбачену частиною третьою статті 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Отже обовязок відповідача повернути позивачу суму попередньої оплати, на яку не було виконано поставку товару, не є грошовим у розумінні ст. 625 ЦК України, тому ні інфляційні, ні три проценти річних у такому випадку нараховуватися не можуть.

Вимога позивача про стягнення з відповідача 10 000 грн. збитків не підлягає задоволенню у звязку з її необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до приписів частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків, зокрема у постанові Верховного Суду України від 30.05.2006 у справі N 42/266-6/492 .

Суд вважає, що позивачем не доведено наявності реальних збитків для позивача, оскільки предявлення претензії про сплату штрафу не є такою сплатою. Не доведено також наявності причинно-наслідкового звязку, оскільки позивачем не доведено, що відповідач повідомляла позивачу про завантаження просом саме 04.03.2015 і саме двох автомобілів по 22 тонни кожна. У справі взагалі відсутні докази повідомлення відповідача про завантаження автомобіля 04.03.2015, адже відповідно до специфікації на поставку проса на загальну суму 77000 грн. термін постачання 30 січня 2015 року.

Згідно статті 33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Суд прийшов до висновку, що позивач не довів і належними доказами не підтвердив наявність збитків і нанесення їх позивачу саме відповідачем.

Отже, заявлена позивачем вимога не доведена, необґрунтована, належними доказами не підтверджена, тому задоволенню не підлягає.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, на підставі статті 49 ГПК України з відповідача підлягають відшкодуванню позивачу, пропорційно розміру задоволених вимог, понесені останнім витрати на сплату судового збору в сумі 794 грн. 94 коп. Витрати на оплату послуг адвоката підлягають відшкодуванню позивачу частково в сумі 5 000 грн. виходячи з того, що сплачена адвокату позивачем сума 20 000 грн. є завищеною і неспіврозмірною із сумою заявленого позову (більше 20% від суми позову) та враховуючи часткове задоволення позову. Пояснення представника позивача адвоката ОСОБА_1 про те, що до суми гонорару включені витрати на проїзд у судові засідання, суд вважає такими, що не відповідають чинному законодавству.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (19500, Черкаська область, м. Городище, вул. Шевченка, 80, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ-ДЕЙЛ" (33028, м. Рівне, вул. Гетьмана Мазепи, 4а/6а, офіс 503, ідентифікаційний код 38342744) - 53 000 грн. (пятдесят три тисячі гривень) попередньої оплати, 794 грн. 94 коп. (сімсот девяносто чотири гривні 94 копійки ) витрат на сплату судового збору, 5 000 грн. (пять тисяч гривень) витрат на оплату послуг адвоката.

У решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 25.04.2016 (понеділок).

Суддя А.Д. Пащенко