ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.04.16р. Справа № 904/988/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "ЄВРАЗ Дніпродзержинський коксохімічний завод", м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області

до Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", м. Нікополь Дніпропетровської області

про стягнення 1 393 131, 45 грн. пені, 3% річних, інфляційних нарахувань за неналежне виконання умов договору № 13/614/1400436 від 27.11.2013

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: провідний юрисконсульт ОСОБА_1, довіреність № 67-354 від 23.12.2015;

від відповідача: представник ОСОБА_2, довіреність № 229-4016 від 22.04.2011.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "ЄВРАЗ Дніпродзержинський коксохімічний завод", м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області (позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", м. Нікополь Дніпропетровської області (відповідач) про стягнення стягнення 1 393 131, 45 грн, з яких 681269,49 грн пені, 58273,09 грн 3% річних, 653588,87 грн інфляційних нарахувань за несвоєчасну оплату товару, отриманого за договором № 13/614/1400436 від 27.11.2013.

22.03.2016 позивач подав заяву про зменшення та уточнення позовних вимог, а саме просить суд зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача на його користь пені у сумі 674 777,62 грн, 3% річних у сумі 58 985,54 грн та інфляційні нарахування в сумі 653 588,87 грн. З урахуванням того, що остання відповідає приписам ч.4 ст. 22 ГПК України, суд прийняв її.

Того ж дня позивач подав клопотання про повернення йому надмірно сплаченого судового збору, яке враховано при вирішенні спору.

24.03.2016 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив посилаючись на безпідставність позовних вимог. На думку відповідача, затримка оплати ним продуккції сталася, власне, з вини позивача, оскільки останнім в порушення умов договору не було надано вчасно сканованих копій податкових накладних, тому відповідач не вбачає підстав для нарахування штрафних санкції та просить суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні позивач не погодився з доводами відповідача та 11.04.2016 подав заперечення на відзив.

Відповідав 11.04.2016 подав до суду клопотання про зупинення провадження у цій справі до набрання чинності рішення господарського суду Дніпропетровської області у справі № 604/2475/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" до Публічного акціонерного товариства "ЄВРАЗ Дніпродзержинський коксохімічний завод" про визнання договору № 13/614/1400436 від 27.11.2013 частково недійсним.

Розглянувши клопотання відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення останнього, оскільки вважає, що рішення у справі № 904/2475/16, на яке посилається відповідач, жодним чином не впливає на суть спору у справі № 904/988/16 та не перешкоджає її розгляду у самостійному встановленні обставин, а тому відхиляє його за необґрунтованістю.

18.04.2016 відповідач подав клопотання, у якому просить суд зменшити розмір пені на 80%, посилаючись на надмірно високі штрафні санкції у порівнянні з можливими збитками. Крім того, інфляційні процеси в економіці держави та складна ситуація у промисловій сфері , зокрема, в металургії, негативно впливають на результати його господарської діяльності.

На підставі ст.77 ГПК України у судових засіданнях було оголошено перерви: з 24.03.2016 до 07.04.2016 та з 11.07.2016 до 18.04.2016.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

27.11.2013 між ПАТ "ЄВРАЗ Дніпродзержинський КХЗ", (далі - постачальник, позивач) та ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" (надалі - покупець, відповідач), був укладений договір № 13/614/1400436 з протоколом розбіжностей (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого позивач зобов'язаний був поставити та передати у власність відповідача коксову продукцію, а відповідач прийняти та оплатити цю продукцію відповідно до умов договору.

Ціна товару за одиницю та по позиціях вказується в додатку (специфікаціях) до діючого договору (п.3.1 договору).

Згідно п. 2.3. договору, в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2014, постачальник зобов'язується повідомляти покупця про здійснених поставках товару протягом 1 (одного) робочого дня, а також протягом 5-ти днів (але не пізніше 3-го банківського дня місяця, наступного за звітним періодом) з моменту поставки надати покупцю (його представнику) наступних документів:

сертифікат якості - 2 оригіналу;

рахунок-фактуру на відвантаження товару (оригінал на державній мові) - 1 оригінал;

копії залізничних квитанцій (накладних), засвідчених печаткою вантажовідправника, та/або інші товаротранспортні документи - 1 примірник;

акти прийому-передачі товару (оригінал на державній мові) - 2 оригіналу;

Оригінали та копії вищевказаних документів передаються покупцю поштою або службою кур'єрської доставки.

Пунктом 3.3 договору сторони погодили, що розрахунки між ними здійснюються протягом 30-ти банківських днів з дати поставки на підставі виписаного постачальником рахунку-фактури, направленого покупцю електронною поштою або шляхом засобу факсимільного зв'язку, але не пізніше дати отримання рахунку поштою (або службою кур'єрської доставки) або представником покупця під розпис.

На виконання умов договору протягом серпня 2014 - вересня 2015 року позивачем було поставлено відповідачу коксову продукцію (горіх коксовий) на загальну суму 17 399 395,87 грн, що підтверджується наданими до справи залізничними накладними, рахунками на оплату та актами приймання-передачі продукції, підписаними обома сторонами та скріпленими печатками підприємств.

Однак, незважаючи на встановлені умовами договору строки оплати поставленого товару, відповідач здійснив свої фінансові зобов'язання щодо оплати коксової продукції, порушивши при цьому строки її оплати.

Систематичне порушення відповідачем строків оплати поставленої продукції призвело до нарахування позивачем штрафних санкцій та з метою добровільного врегулювання спору 05.01.2016 позивач звернувся до відповідача з претензією № 01/67-21/01-08 про стягнення нарахованих ним штрафних санкцій. Але вказана претензія залишена останнім без відповіді та задоволення, що і стало причиною звернення позивача до суду з цим позовом.

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач заявив до стягнення 681 269,49 грн пені, нарахованої на суму просточеної оплати за кожною накладною окремо, 58 273,09 грн 3% річних та 653 588,87 грн інфляційних нарахувань. Проте, заявою від 22.03.2016 позивач зменшив розмір заявлених позовних вимог, а отже предметом цього спору є пеня у сумі 674 777,62 грн, 3% річних у сумі 58 985,54 грн та інфляційні нарахування в сумі 653 588,87 грн.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову частково з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст.222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не оспорений.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач порушив обумовлені договором строки оплати поставленої йому продукції та вчасно не оплатив отриману ним коксову продукцію, тобто в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 674 777,62 грн суд зазначає наступне.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом п.8.6 договору сторони дійшли згоди про те, що за порушення встановленого договором строку оплати поставленої продукції, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі 0,2% від суми заборгованості за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ в день, що діяла на період прострочення.

Перевіривши розрахунок пені на суму 674 777,62 грн наданий позивачем, суд дійшов висновку про наступне.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Срок, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права щодо стягнення неустойки (штрафа, пені) визначається п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України та складає 1 рік.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що пеня нарахована позивачем вірно і не перевищує встановлений законодавством шестимісячний строк та враховуючи відсутність з боку відповідача заяви в порядку ст. 267 Цивільного кодексу України вимоги щодо її нарахування на суму простроченої оплати за кожним рахунком окремо є обґрунтованою та складає у загальній сумі 674 777,62 грн.

Проте, слід зазначити, що відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 80%, розглянувши яке суд дійшов наступного.

Пунктом 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Судом взято до уваги наведені відповідачем доводи в підтвердження винятковості випадку та об'єктивності причин. Однак, врахувавши те, що сторони здійснюють свою діяльність в одному економічному просторі і негативні явища в економіці мають вплив на обидві сторони, судом задовольняється клопотання частково, шляхом зменшення розміру пені на 30%.

Таким чином, сума пені, що підлягає до стягнення з відповідача складає 472 344,33 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за кожним рахунком окремо, що у загальній сумі складає 58 273,09 грн та інфляційні втрати у загальній сумі 653 588,87 грн, перевіривши які суд дійшов висновку про їх обґрунтованість.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у неналежному виконанні свого обовязку щодо оплати поставленого товару, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення пені у сумі 472 344,33 грн, 3% річних у сумі 58 985,54 грн та інфляційних нарахувань у сумі 653 588,87 грн; в решті позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, витрати на оплату судового збору покладаються на відповідача, як на сторону, з вини якої виник спір.

Отже, згідно ст. 49 ГПК України, суд витрати по сплаті судового збору покладає на відповідача у сумі 20 896,97 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч.7 ст.84 ГПК України в резолютивній частині рішення вказується про розподіл господарських витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету. Водночас в абзаці 3 підпункту 5.2 пункту 5 пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вказано, що про таке повернення зазначається в резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті.

Розмір судового збору, сплачений позивачем у сумі 24 014,67 грн, тоді як у відсотковому співвідношенні до ціни позову - становить 20 896,97 грн. Тобто, на даний час існує переплата судового збору в розмірі 3 117,70 грн, яка підлягає поверненню позивачу з державного бюджету України.

З огляду на вищевикладене та враховуючи подане 22.03.2016 позивачем клопотання, судовий збір у розмірі 3 117,70 грн, перерахований за платіжним дорученням № 8079 від 29.12.2015 на суму 24 014,67 грн, оригінал якого знаходяться в матеріалах справи, підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України у зв'язку із його переплатою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 310, ідентифікаційний код 00186520) на користь Публічного акціонерного товариства "ЄВРАЗ Дніпродзержинський коксохімічний завод" (51901, Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, вул. Колеусівська, 1, ідентифікаційний код 05393085) пеню у сумі 472 344,33 грн, 3% річних у сумі 58 985,54 грн, інфляційних нарахувань у сумі 653 588,87 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 20 896,97 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Повернути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства "ЄВРАЗ Дніпродзержинський коксохімічний завод" (51901, Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, вул. Колеусівська, 1, ідентифікаційний код 05393085) - судовий збір у сумі 3 117,70 грн, сплачений за платіжним дорученням № 8079 від 29.12.2015 на суму 24 014,67 грн.

Підставою для виплати зазначеної суми коштів є примірник цього рішення, скріплений підписом судді та гербовою печаткою господарського суду Дніпропетровської області.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 25.04.2016.

Суддя В.Д. Воронько