ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" квітня 2016 р.Справа № 916/247/16

За позовом: Державного підприємства "Одеський авіаційний завод"

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮГ ГАЗ"

про визнання частково недійсним договору

Суддя Рога Н.В.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1- згідно довіреності №56/ЮД від 25.11.2015р.

Від відповідача: ОСОБА_2 згідно довіреності №29 від 14.01.2016р.

ОСОБА_3 згідно свідоцтва №185 від 04.10.2005р.

Суть спору: Позивач, Державне підприємство (далі - ДП) "Одеський авіаційний завод", звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) "ЮГ ГАЗ" про визнання недійсним п. 5.8 та абзацу другого п. 5.9 ОСОБА_4 №436 від 01.10.2014р., укладеного між ДП "Одеський авіаційний завод" та ТОВ "ЮГ ГАЗ".

Представник позивач позовні вимоги підтримує, наполягає на задоволенні позову.

Відповідач проти позову заперечує з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін , суд встановив:

01 жовтня 2014 р. між ДП "Одеський авіаційний завод" (Споживач) та ТОВ "ЮГ ГАЗ" (Постачальник) було укладено Договір №436 на поставку природного газу в 2015р., згідно якого Постачальник зобовязується постачати природний газ для потреб Споживача на рівні оплачуваних обсягів, за умови дотримання Споживачем дисципліни відбору природного газу та розрахунків за нього, а Споживач зобовязується прийняти та оплатити поставлений природний газ в обємі до 510,0 тис. куб.м.

Пунктом 1.2 ОСОБА_4 встановлено, що Постачальник здійснює поставку природного газу в період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р., згідно з реєстром розподілу планового обсягу природного газу (далі "Реєстр"), затвердженим Газотранспортними організаціями, Споживачем та Постачальником, Протоколом вимог до комерційного обліку природного газу кваліфікованого споживача газу (далі - Протокол), які є додатками до ОСОБА_4.

Розділом 5 ОСОБА_4 визначено відповідальність сторін, зокрема п.п.5.8 і 5.9 визначено умови відповідальності Споживача. Так, п. 5.8 ОСОБА_4 передбачено, що у випадку якщо Споживач за відомостями газотранспортної організації спожив газ менш підтвердженого обсягу, відповідно з п. п. 3.10, 3.11, 3.12, то він зобовязаний відшкодувати Постачальнику збитки, які виникли у звязку з неналежним виконанням ОСОБА_4 (витрати і упущена вигода). У випадку, якщо інше не підтверджено Постачальником, розмір таких збитків за погодженням сторін визначається вартістю не спожитого газу в цінах ОСОБА_4 за відповідний період часу.

Пунктом 5.9 ОСОБА_4 визначено, що у разі відхилення фактичного обсягу природного газу, зазначеного а ОСОБА_3 прийому передачі природного газу за місяць поставки, від підтвердженого Постачальником та/або узгодженого Сторонами в порядку, передбаченому п. 3.10, 3.12 даного ОСОБА_4, планового обсягу поставки більш ніж на 5% в сторону збільшення Споживач зобовязується сплатити Постачальнику штраф у розмірі 200% різниці вартості фактичного обсягу природного газу, зазначеного в ОСОБА_3 прийому передачі природного газу за місяць поставки, і планового обсягу поставки. У такому разі сума штрафу, яка підлягає сплаті Споживачем розраховується за формулою: S = Cх(Vф Vп)х2, де S сума штрафу, що підлягає оплаті Споживачем, С- ціна природного газу, встановлена відповідно до п.4.1 ОСОБА_4 з урахуванням п. п. 4.3, 4.4 ОСОБА_4, Vф фактичний обсяг природного газу, зазначений в ОСОБА_3 прийому передачі за місяць поставки (в тис.куб.м.), Vп плановий обсяг поставки (в тис.куб.м.).

Згідно абз. другого п.5.9. ОСОБА_4 у разі відхилення фактичного обсягу природного газу, зазначеного в ОСОБА_3 прийому передачі природного газу за місяць поставки від підтвердженого Постачальником та/або узгодженого Сторонами в порядку, передбаченому п. 3.10 даного ОСОБА_4, планового обсягу поставки більш ніж на 5% у бік зменшення Споживач зобовязується сплатити Постачальнику штраф у розмірі різниці вартості планового обсягу поставки і фактичного обсягу природного газу за місяць поставки. У такому разі сума штрафу, яка підлягає сплаті Споживачем розраховується за формулою S = Cх(Vф Vп), де S сума штрафу, що підлягає оплаті Споживачем, С- ціна природного газу, встановлена відповідно до п.4.1 ОСОБА_4 з урахуванням п. п. 4.3, 4.4 ОСОБА_4, Vф фактичний обсяг природного газу, зазначений в ОСОБА_3 прийому передачі за місяць поставки (в тис.куб.м.), Vп плановий обсяг поставки (в тис.куб.м.).

При цьому, Споживач зобовязаний здійснити оплату суми штрафу, розрахованої згідно умовами даного пункту, протягом 5 (пяти) банківських днів з моменту отримання письмової вимоги Постачальника. У разі порушення цієї вимоги Постачальник має право в односторонньому порядку припинити передачу природного газу та розірвати даний договір. Постачальник може знизити розмір цього штрафу або не стягнути його, вказавши це в акті прийому передачі.

Позивач вважає, що визначені в редакції укладеного з відповідачем ОСОБА_4 умови відповідальності Споживача, передбачені п. 5.8 та абзацом другим п. 5.9 не відповідають вимогам цивільного та спеціального законодавства, що регулює відносини у сфері постачання газу.

Позивач зазначив, що відповідно до п. 4.5 Правил користування природним газом для юридичних осіб, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (далі НКРЕ) 13.09.2012 №1181 (далі - Правила), які діяли на момент підписання ОСОБА_4, споживання підтвердженого обсягу газу протягом місяця здійснюються, як правило, рівномірно, виходячи з добової норми. Місячний обсяг споживання природного газу споживачем у пунктах призначення не повинен перевищувати підтверджений обсяг газу. Споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення добової норми (узгодженого графіка) та/або підтвердженого обсягу газу має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні санкції та заходи з боку газопостачального (газорозподільного/газотранспортного) підприємства, передбачені умовами договорів, у тому числі примусове обмеження (припинення) подачі газу в установленому порядку.

Позивач вважає, що визначені Правилами у п. 4.5 умови відповідальності юридичних осіб споживачів природного газу, є обґрунтованими і відповідають принципу розумності, адже вони направлені на недопущення перевищення споживачем обсягів газу, але в цих Правилах нічого не зазначено щодо відповідальності за зменшення обсягу спожитого газу, а навпаки передбачено, що споживач має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання.

Позивач вказує, що п. 7 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" №2467-VІ від 08.07.2010р., який діяв на момент укладання ОСОБА_4, передбачено, що діяльність суб'єктів ринку природного газу провадиться на принципі недопущенні дій, спрямованих на спричинення збитків іншим субєктам ринку. Але встановлення відповідачем в п. 5.8 та абзаці другому п. 5.9 ОСОБА_4 таких умов відповідальності позивача, як штраф в розмірі різниці вартості планового обсягу поставки та спожитого фактичного обсягу природного газу, вказаного в ОСОБА_3 прийому передачі природного газу за місяць поставки, від підтвердженого планового обсягу поставки більш ніж на 5% у бік зменшення, призведе до понесення величезних збитків саме позивачем, так як у випадку порушення зобовязань позивачем розмір штрафу буде необґрунтовано високим у порівнянні з розміром збитків, які начебто понесе відповідач.

Позивач також зазначає, що незрозуміло які саме збитки має на увазі відповідач, передбачаючи в ОСОБА_4 такі штрафні санкції, так як згідно з умовами п.п 4.1, 4.6 ОСОБА_4 сплата за спожитий газ здійснюється позивачем в порядку 100% передоплати планового обсягу споживання природного газу за ціною, яка включає в себе всі податки, збори, обовязкові платежі, встановлені відповідно до діючого законодавства України, тарифи на поставку і транспортування газу. Більш того, відповідач, як постачальник газу, здійснює 100% поточної оплати власнику газу за отримання згідно з договором купівлі продажу природного газу протягом місяця поставки саме з тих коштів, які сплачує йому Споживач.

Окрім того, позивача зазначає, що п. 4 ч. 2 ст. 19 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" №2467-VІ від 08.07.2010р., закон зобовязує споживача на підвищення ефективності використання природного газу та впровадження енергозберігаючих технологій, з метою їх економічного використання. Пунктом 3 ч. 2 ст. 23 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" від 08.07.2010р., який діяв на момент вчинення правочину між позивачем та відповідачем встановлено, що правопорушенням на ринку природного газу є використання газу споживачем в обсягах, що перевищують підтверджені в установленому порядку постачальниками. Цією нормою, на думку позивача, законодавець встановлює відповідальність за порушення законодавства з питань функціонування ринку природного газу, і як наслідок, пунктом 2 частини 2 статті 20 цього ж Закону передбачає право постачальника обмежити або припинити постачання природного газу споживачам у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, у разі споживання природного газу в обсязі, що перевищує установлений в договорі про його постачання.

Як вказує позивач, він , з метою виконання покладених на нього зобовязань, здійснив низку технологічних заходів, які надали можливість значно зменшити потреби у природному газі. Економія газу з його боку є вимушеним заходом, тому що переш за все це обумовлено не власними інтересами підприємства, а інтересами держави в цілому, зважаючи на той факт, що в силу ситуації, яка склалась у відносинах між Україною та Росією, загальна кількість поставок газу в Україну майже в двічі зменшилась порівняно з минулими роками.

Крім того, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015р. №1734 "Про затвердження переліку обєктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави" Державне підприємство "Одеський авіаційний завод" визначено стратегічним для держави. В даний час, в рамках Антитерористичної операції (далі АТО) виконує державне оборонне замовлення на, що витрачає значні власні кошти, зокрема, виконує роботи з оновлення авіаційної техніки для потреб АТО.

Позивач також вважає, що встановлення в ОСОБА_4 відповідальності у вигляді штрафу не повинно бути платою за недобраний природний газ, як це визначено в редакції п. 5.8 та абзацу другого п. 5.9 ОСОБА_4 з причин того, що це суперечить нормам цивільного законодавства України. Так, згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. А відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Крім того, позивач вважає, що штраф це санкція, спрямована на спонукання сторони винної у порушенні зобовязання, до його виконання та дотримання в подальшому, і не повинна бути засобом безпідставного збагачення. За таких обставин, позивач вважає, що п. 5.8 та абзац другий п. 5.9 в редакції ОСОБА_4 не відповідають вимогам чинного законодавства, є дискримінаційними стосовно Споживача, адже такого роду зобовязання Споживача перед Постачальником щодо сплати штрафу в частині зазначених пунктів ОСОБА_4 не відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості , встановленим цивільним законодавством.

В обгрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За приписами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5,6 ст.203 цього Кодексу.

Позивач також зазначає, що згідно до ст. 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі суд може визнати недійсною частину право чину.

За таких обставин, на думку позивача, Договір має бути визнаний недійсним лише в частині п. 5.8 та абзацу другого 5.9 ОСОБА_4, так як саме ці пункти в редакції ОСОБА_4 не відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України "Про засади функціонування природного газу" , який діяв на момент укладання ОСОБА_4, газопостачальне підприємство - субєкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює постачання природного газу безпосередньо споживачам згідно з укладеними договорами. ТОВ "ЮГ ГАЗ" є ліцензіатором на поставку природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом. Пункт 1.3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом, затверджених Постановою НКРЕУ від 13.01.2010р. №10 передбачає, що постачання газу за нерегульованим тарифом вид господарської діяльності з постачання газу безпосередньо споживачам, що проводиться ліцензатором відповідно до Ліцензійних умов, за вільними цінами та умовами конкуренції.

Відповідач вказує, що відповідно до ст. 5 Закону України " Про нафту та газ" ( в редакції чинній на момент укладання ОСОБА_4 ) державна політика в нафтогазовій галузі базується на принципах: додержання єдиних державних норм, правил і стандартів усіма субєктами відносин, повязаних з видобутком, транспортуванням, постачанням і використанням газу,м нафти та продуктів їх переробки; забезпечення захисту прав та інтересів усіх суб'єктів відносин, що виникають у зв'язку з геологічним вивченням нафтогазаностності надр, розробкою родовищ нафти, газу та продуктів їх переробки, споживачів нафти і газу та працівників галузі. Згідно до ст. 9 Закону діяльність суб'єктів ринку природного газу провадиться на принципах добросовісної конкуренції між учасниками ринку природного газу в умовах рівних прав та можливостей. Статтею 12 Закону встановлено, що постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобовязується поставити споживачеві природний газ, якісні характеристики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобовязується сплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та поряду, передбачених договором. Постачальник зобовязаний виконувати ліцензійні умови та умови договорів про постачання природного газу.

Відповідач зазначає, що п. п. 4.1, 4.2 "Правил користування природним газом для юридичних осіб", затверджених постановою НКРЕ від 13.096.2012р. №1181, які діяли на момент укладання ОСОБА_4, встановлено, що постачання, транспортування та розподіл природного газу споживачам здійснюється відповідно до укладених договорів. Відомості про обсяги очікуваного природного газу в наступному році з помісячним та поквартальним розподілом подаються споживачами газопостачальносу подаються споживачами газопостачальному (газотранспортному/газорозподільному) у строк обумовлений договором.

Статтею 20 Закону України "Про засади функціонування природного газу" встановлено обовязок постачальника здійснювати постачання природного газу в обсягах наявних у них ресурсів та згідно з укладеними договорами.

Пунктом 2.1.1 Ліцензійних умов встановлено, що провадження господарської діяльності з постачання газу за нерегульованим тарифом можливо лише при наявності у лецінзіата договорів купівлі продажу газу (контрактів) зі власниками газу, договорів про транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ магістральними трубопроводами та договорів про транспортування природного нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ розподільними трубопроводами згідно з вимогами чинного законодавства. Обсяг газу, зазначений у договорах купівлі продажу газу (контрактах) та договорах про постачання газу, повинен відповідати обсягу, що зазначається в договорах та його транспортування магістральними та розподільними трубопроводами.

На думку відповідач, зазначене свідчить, що споживач не має права самостійно коригувати обєми споживання природного газу, оскільки такі дії споживача є порушенням обовязків постачальника перед іншими контрагентами, зокрема перед газозберігаючими, газорозподільними та газотранспортними організаціями. Коригування обємів споживання природного газу дозволяється лише за згодою постачальника та за погодженням з газотранспортною організацією та в порядку визначеному п. 3.10., 3.11, 3.12 ОСОБА_4 №436.

Відповідач зазначає, що "Правила користування природним газом для юридичних осіб" зобовязують споживача забезпечувати дотримання дисципліни відбору газу у пунктах призначення у обсягах та на умовах, визначених договорами. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні санкції та заходи з боку газопостачального (газорозподільного/газотранспортного) підприємства, передбачені умовами договорів. Пункти 5.8 та 5.9 ОСОБА_4 №436 саме визначають розмір, порядок та умови виникнення відповідальності за порушення споживачем дисципліни відбору природного газу.

Як вказує відповідач, пункт 5.8 ОСОБА_4 містить посилання на п. п 3.10, 3.11, 3.12 ОСОБА_4, які зазначають, що споживач зобовязаний спожити у місяць природний газ у обємі, який був підтверджений на початок поточного місяця, але не більш того, який був підтверджений з урахуванням залишку оплаченого страхового запасу, при цьому, п. 3.10 та п. 3.12 зобов'язують споживача надавати коригуючі заявки у випадку , якщо споживач потребує споживання природного газу у більшому або меншому обємі.

Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до ст..546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. ОСОБА_4 або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до п.5 ст. 255 Господарського кодексу України сторони господарського зобовязання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов'язання чи строків порушення зобовязання сторонами. Не допускається погодження між сторонами зобовязання щодо обмеження їх відповідальності, якщо розмір відповідальності для певного виду зобовязань визначений законом.

Отже, на думку відповідача, п. 5.8 та абзац другий п. 5. 9 ОСОБА_4 мають превентивний характер, є засобами забезпечення виконання обовязків споживача споживати природний газ на рівні погоджених з постачальником обємів та отримувати згоду постачальника на зменшення або збільшення обємів споживання у випадку необхідності такого споживання, встановлює порядок та розмір відшкодування збитків, завданих невиконанням ОСОБА_4 споживачем у відповідності до чинного господарського законодавства та спонукає споживача до належного виконання умов договору.

Окрім того, відповідач вказує, що п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є свобода договору. Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положеннями ст. 627 Цивільного кодексу України Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідач зазначає, що суттєвою умовою змісту "договірної свободи" в цивільному праві є, зокрема, вільний вияв волі сторони на вступ у договірні відносини, свобода вибору сторонами форми договору, право встановлювати види відповідальності та умови їх застосування при порушенні сторонами договірних зобовязань. Згідно ст. ст. 651 654 Цивільного кодексу України свобода вступу в договірні відносини підтверджується правилом, за яким сторони за взаємною згодою можуть у будь який час у період дії договору внести до нього зміни, доповнення або розірвати договір.

Крім того, на думку відповідача, Державне підприємство "Одеський авіаційний завод" в першу чергу є субєктом господарювання, тобто учасником господарських відносин, який здійснює господарську діяльність, отримує прибутки, наділений певними правами та обовязками, має відокремлене майно, несе відповідальність за своїми зобовязаннями та є вільним і самостійним у виборі с своїх контрагентів.

Розглянувши матеріали справи, на підставі чинного законодавства, суд доходить до такого висновку :

Як зазначено у Статуті, Державне підприємство "Одеський авіаційний завод" є державним комерційним підприємством, створеним на державному майні і повним правонаступником всіх майнових та немайнових прав та обовязків державного підприємства Міністерства оборони України "Одеське авіаційно ремонтне підприємство "Одесавіаремсервіс", та відповідно до п. 5 Статуту у своїй діяльності Підприємство керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Уповноваженого органу управління, нормативно правовими актами, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, а також цим Статутом.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015р. №1734 "Про затвердження переліку обєктів державної власності, мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави" ДП "Одеський авіаційний завод" є об'єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави,

Згідно п. 3.8 Статуту Підприємство має право набувати майнових та особистих немайнових прав, вступати у договірні відносини з іншими юридичними та фізичними особами, виступати позивачем та відповідачем у суді.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом, іншими нормативно правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Дійсно, згідно ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2014р. між ДП "Одеський авіаційний завод" (Споживач) та ТОВ "ЮГ ГАЗ" (Постачальник) було укладено договір №436 на поставку природного газу в 2015р., згідно якого Постачальник зобовязується постачати природний газ для потреб Споживача на рівні оплачуваних обсягів, за умови дотримання Споживачем дисципліни відбору природного газу та розрахунків за нього, а Споживач зобовязується прийняти та оплатити поставлений природний газ в обємі до 510 тис. куб.м.

Пунктом 1.2 ОСОБА_4 встановлено, що Постачальник здійснює поставку природного газу в період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р., згідно з реєстром розподілу планового обсягу природного газу (далі "Реєстр"), затвердженого Газотранспортними організаціями, Споживачем та Постачальником, Протоколу вимог до комерційного обліку природного газу кваліфікованого споживача газу (далі - Протокол), які є додатками до ОСОБА_4.

Згідно п. 5.1 ОСОБА_4 у випадку невиконання чи неналежного виконання обовязків, передбачених ОСОБА_4, винна сторона компенсує добросовісній стороні всі понесені збитки.

За умовами п. 5.8 ОСОБА_4 у випадку, якщо Споживач за відомостями газотранспортної організації спожив газ менш підтвердженого обсягу, відповідно з п. п. 3.10, 3.11, 3.12, то він зобовязаний відшкодувати Постачальнику збитки, які виникли у звязку з неналежним виконанням ОСОБА_4 (витрати і упущена вигода). У випадку, якщо інше не підтверджено Постачальником, розмір таких збитків за погодженням сторін визначається вартістю не спожитого газу в цінах ОСОБА_4 за відповідний період часу.

Абзацом другим п. 5.9 ОСОБА_4 визначено, що у разі відхилення фактичного обсягу природного газу, зазначеного в ОСОБА_3 прийому передачі природного газу за місяць поставки від підтвердженого Постачальником та/або узгодженого Сторонами в порядку, передбаченому п. 3.10 даного ОСОБА_4, планового обсягу поставки більш ніж на 5% у бік зменшення Споживач зобовязується сплатити Постачальнику штраф у розмірі різниці вартості планового обсягу поставки і фактичного обсягу природного газу за місяць поставки. У такому разі сума штрафу, яка підлягає сплаті Споживачем розраховується за формулою S = Cх(Vф Vп), де S сума штрафу, що підлягає оплаті Споживачем, С- ціна природного газу, встановлена відповідно до п.4.1 ОСОБА_4 з урахуванням п. п. 4.3, 4.4 ОСОБА_4, Vф фактичний обсяг природного газу, зазначений в ОСОБА_3 прийому передачі за місяць поставки (в тис. куб. м.), Vп плановий обсяг поставки (в тис.куб.м.). Споживач зобовязаний здійснити оплату суми штрафу, розрахованої згідно умовами даного пункту, протягом 5 (пяти) банківських днів з моменту отримання письмової вимоги Постачальника. У разі порушення цієї вимоги Постачальник має право в односторонньому порядку припинити передачу природного газу та розірвати даний договір. Постачальник може знизити розмір цього штрафу або не стягнути його, вказавши це в акті прийому передачі.

Пунктом 3.10 ОСОБА_4 передбачено, що у випадку, якщо потрібності споживання в наступному місяці відрізняються від обємів заявлених в реєстрі, Споживач зобовязаний не пізніше чим за п'ятнадцять робочих днів до кінця поточного місяця подати Постачальнику заявку на сплановані обєми споживання природного газу в наступному місяці (Коректувальна заявка). У випадку якщо коректувальні заявки не отримані Постачальником у встановлені строки, вважається, що Споживач підтвердив обєми на наступний місяць, вказані в реєстрі. Таким чином, на початок кожного наступного місяця вважається, що сплановані обєми підтверджені Споживачем коректувальною заявкою чи реєстром, якщо коректувальної заявки не надходило.

Позивачем на адресу відповідача були направлені коректувальні заявки №3115/ЕМВ від 10.12.2014р. на січень 2015р., №7/ЕМВ від 12.01.2015р. на лютий 2015р., №296/ЕМВ від 05.02.2015р. на березень 2015р., №609/ЕМВ від 06.03.2015р. на квітень 2015р., №989/ЕМВ від 09.04.2015р. на травень 2015р., №1330/ЕМВ від 12.05.2015р. на червень 2015р., №1616/ЕМВ від 08.06.2015р. на липень 2015р., №1967/ЕМВ від 14.07.2015р. на серпень 2015р., №2175/ЕМВ від 05.08.2015р. на вересень 2015р., №2432/ЕМВ від 04.09.2015р. на жовтень 2015р., №2690/ЕМВ від 07.10.2015р. на листопад 2015р., №2989/ЕМВ від 06.11.2015р. на грудень 2015р. При цьому, умовами ОСОБА_4 не передбачено, яким саме чином подаються зазначені заявки.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Згідно ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.213р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

За пунктом 2.5.1. зазначеної Постанови судам слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону (див., зокрема, абзац шостий підпункту 3.3, підпункт 3.6 і підпункт 3.7 пункту 3 цієї постанови).

Згідно п. 2.9 Постанови відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Так, на момент вчинення ОСОБА_4 №436 на поставку природного газу у 2015р. від 01.10.2014р. був чинним Закону України "Про засади функціонування природного газу" від 08.07.2010р. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 9 Закону діяльність суб'єктів ринку природного газу провадиться на принципах: недопущення дій, спрямованих на спричинення збитків іншим суб'єктам ринку. Згідно п. 4 ч. 2 ст. 19 Закону споживач зобов'язаний: вживати заходів для підвищення ефективності використання природного газу та впровадження енергозберігаючих технологій.

Окрім того, на момент вчинення договору також діяли Правила користування природним газом для юридичних осіб, затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 13.09.2012р. №1181.

Відповідно до п. 4.5 Правил споживання підтвердженого обсягу газу протягом місяця здійснюється, як правило, рівномірно, виходячи з добової норми. Місячний обсяг споживання природного газу споживачем у пунктах призначення не повинен перевищувати підтверджений обсяг газу. Споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення добової норми (узгодженого графіка) та/або підтвердженого обсягу газу має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні санкції та заходи з боку газопостачального (газорозподільного/газотранспортного) підприємства, передбачені умовами договорів, у тому числі примусове обмеження (припинення) подачі газу в установленому порядку.

Статтею 2 Закону України "Про засади функціонування природного газу" від 08.07.2010р. визначено правову основу функціонування природного газу, яку зокрема становлять Конституція, Закон України "Про енергозбереження".

Згідно ст. 1 Закону України "Про енергозбереження" метою законодавства про енергозбереження є регулювання відносин між господарськими суб'єктами, а також між державою і юридичними та фізичними особами у сфері енергозбереження, пов'язаної з видобуванням, переробкою, транспортуванням, зберіганням, виробленням та використанням паливно-енергетичних ресурсів, забезпечення заінтересованості підприємств, організацій та громадян в енергозбереженні, впровадженні енергозберігаючих технологій, розробці і виробництві менш енергоємних машин та технологічного обладнання, закріплення відповідальності юридичних і фізичних осіб у сфері енергозбереження.

За ст. 3 зазначеного Закону основними принципами державної політики у сфері енергозбереження є: створення державою економічних і правових умов заінтересованості в енергозбереженні юридичних та фізичних осіб; пріоритетність вимог енергозбереження при здійсненні господарської, управлінської або іншої діяльності, пов'язаної з видобуванням, переробкою, транспортуванням, зберіганням, виробленням та використанням паливно-енергетичних ресурсів; популяризація економічних, екологічних та соціальних переваг енергозбереження, підвищення громадського освітнього рівня у цій сфері.

Відповідно до ст. 5 цього Закону суб'єктами правового регулювання відносин у сфері енергозбереження є юридичні та фізичні особи, в результаті діяльності яких здійснюються: проведення енергозберігаючої політики та заходів щодо енергозбереження в усіх галузях економіки - промисловості, транспорті, будівництві, сільському господарстві тощо, соціальній сфері та побуті, а також у сфері міждержавного та міжнародного співробітництва.

Стаття 9 Закону передбачає, що управління у сфері енергозбереження спрямоване на забезпечення потреб економіки та населення України в паливі, тепловій та електричній енергії на основі раціонального використання енергоресурсів, скорочення всіх видів втрат паливно-енергетичних ресурсів, здійснення функцій державної експертизи з енергозбереження, прогнозування, інформування та іншої виконавчо-розпорядчої діяльності. Метою впровадження економічного механізму енергозбереження в господарчу практику є інтенсифікація та розширення процесів енергозбереження в умовах становлення та розвитку ринкових відносин в економіці. Завданням економічного механізму енергозбереження є стимулювання раціонального використання та економії паливно-енергетичних ресурсів, створення виробництва і широкого застосування енергетично ефективних технологічних процесів, обладнання та матеріалів.

Відповідно до ст. 11 Закону економічні заходи для забезпечення енергозбереження передбачають: комплексне застосування економічних важелів та стимулів для орієнтації управлінської, науково-технічної і господарської діяльності підприємств, установ та організацій на раціональне використання і економію паливно-енергетичних ресурсів.

З аналізу зазначених вище норм законодавства вбачається, що зміст правочину (його умови) насамперед не повинні суперечити вимогам як Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, так і іншим актам законодавства, що регулюють правовідносини вказаного договору, у тому числі, зокрема, Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" від 08.07.2010р., Закону України "Про енергозбереження", Правилам користування природним газом для юридичних осіб, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 13.09.2012р. №1181. Однак, на думку суду, вчинений сторонами правочин у частині п.5.8 та абзацу другому п.5.9 суперечить наведеним нормам вище зазначених нормативно правових актів, насамперед в частині енергозберігаючої політики держави, та того, що підприємство не повинно відповідати штрафними санкціями за енергозберігаючу політику та споживання газу в розмірі, що достатній для забезпечення функціонування такого підприємства. Окрім того, як зазначалося вище ДП "Одеський авіаційний завод" є державним підприємством стратегічно важливим для держави в сфері економіки та її безпеки.

Крім того, слід зауважити, що відповідно до згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. А відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

За таких обставин, забезпечення виконання зобовязання шляхом відшкодування збитків, що виникли у звязку із неналежним виконанням зобовязання, не можна вважати видом забезпечення виконання зобовязання, передбаченим законодавством.

Враховуючи наведене вище, суд доходить до висновку про те, що п. 5.8 та абзац другий п. 5.9 ОСОБА_4 №436 на поставку природного газу в 2015р. від 01.04.2014р., є такими, що суперечать діючому законодавству та законодавству яке діяло на момент вчинення зазначеного договору, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання . Згідно ст.16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права є визнання правочину недійсним

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача відповідно до ст..ст.44, 49 ГПК України .

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заву Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" задовольнити повністю.

2. Визнати дійсними п. 5.8 та абзац другий п. 5.9 ОСОБА_4 №436 на поставку природного газу в 2015р., укладеного 01.10.2014р. між Державним підприємством „Одеський авіаційний завод та Товариством з обмеженою відповідальністю „ЮГ-ГАЗ.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮГ ГАЗ" (65003, м. Одеса, вул. Одарія, 1, ) на користь Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" (65121, м. Одеса, пр. т. ОСОБА_5, буд. 32-а, ) витрати по сплаті судового збору у сумі 1 378грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги , якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 25 квітня 2016р.

Суддя Н.В. Рога