ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2016 р. Справа № 914/500/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І.

ОСОБА_1

при секретарі Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Фортем", м. Львів, вих. № 140415/2 від 17.04.2015 року

на рішення господарського суду Львівської області від 06.04.2015 р.

у справі № 914/500/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Триада", м. Рівне

до відповідача: Приватного підприємства "Фортем", м. Львів

про: стягнення 31 822,71 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Львівської області від 06.04.2015 р. у справі № 914/500/15 (суддя Долінська О.З.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Триада" до Приватного підприємства "Фортем" про стягнення 31 822,71 грн. задоволено частково. Вирішено стягнути з Приватного підприємства "Фортем" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Триада" - 10 505,05 грн. інфляційних втрат, 3 068,02 грн. - пені, 2 720,76 - 3 проценти річних, 2 720,76 грн. - за користування чужими коштами та 1 091,66 грн. - понесених витрат на сплату судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Львівської області від 06.04.2015 р. у справі № 914/500/15, відповідач Приватне підприємство "Фортем" подав апеляційну скаргу.

Зокрема, скаржник у поданій апеляційній скарзі посилається на те, що оскільки відвантаження товару здійснене без передоплати, строк оплати встановлюється згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України на підставі вимоги яку надіслав позивач. Тому висновок суду першої інстанції про те, що інфляційні та 3% річних, оплата за користування чужими коштами починає нараховуватись із моменту виписання накладної (14.11.2012р.), на думку апелянта, не відповідають дійсності, адже у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 09.09.2014р. по справі №914/2095/14 зазначено, шо позивач надіслав вимогу 16.10.2013 р. №54 та від 07.05.2014р. №34 про сплату заборгованості за договором на суму 41019,35 грн. Тому строк оплати за відвантажену продукцію і штрафні санкції розпочинають нараховуватись із 24.10.2013р.. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені за період 14.11.2012р. по 26.01.2015р.. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Неправильним апелянт також вважає висновок суду, що позовна давність щодо пені становить 5 років, адже п. 9.1.2. Договору продовжує до 5 років лише термін позовної вимоги по боргових зобовязаннях, які можуть виникнути в результаті дій по даному договору.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 06.04.2015 р. у справі №914/500/15 та відмовити у позові.

Довідкою автоматизованого розподілу справ між суддями справу №914/500/15 розподілено для розгляду головуючому судді Костів Т.С., суддям: Марку Р.І., Желіку М.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 року апеляційну скаргу було повернуто скаржнику з підстав. наведених у ній.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 року справу № 914/500/15 прийнято до свого провадження та призначено на 12.05.2015 року. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 року розгляд справи №914/500/15 зупинено до розгляду Вищим господарським судом України касаційної скарги від 04.05.2015 року на ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 року.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.02.2016 року поновлено та призначено справу № 914/500/15 до розгляду на 23.02.2016 року.

Ухвалою суду від 23.02.2016 року розгляд справи відкладався на 22.03.2016 року.

22.03.2016 року було складено повідомлення у якому зазначено, що у звязку із тимчасовою непрацездатністю судді члена колегії Желіка М.Б., розгляд вищевказаної справи не відбувся з урахуванням положень абз. 2 пп.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 21 від 03.03.2016 року. Розгляд справи було перенесено на 05.04.2016 року.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 05.04.2016 року №101 справу №914/500/15 призначено до повторного автоматизованого розподілу у звязку із відрядженням судді члена колегії Желіка М.Б..

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.16р. справу № 914/500/15 призначено судді-доповідачу ОСОБА_2 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Малех І.Б. та Марку Р.І..

Ухвалою суду від 05.04.2016 року розгляд справи відкладався на 19.04.2016 року з підстав, викладених у ній.

В судове засідання 19.04.2016 року представники сторін не зявились, причин неявки суду не повідомили.

Згідно із п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Окрім того, враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обовязковою, а також достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги по суті, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

як правильно встановив суд першої інстанції, між сторонами укладено Договір поставки № ДГ-0000002 від 20.01.2012 р., відповідно до п. 1.1. якого постачальник (позивач) зобовязується передати у власність покупця протягом 2012 року щебеневу продукцію (товар) в кількості, асортименті та за ціною продажу, визначених у накладних на кожну партію товару, а покупець (відповідач) зобовязується прийняти та оплатити товар за ціною вказаною у накладних та на умовах даного договору.

Згідно п. 1.2. Договору кількість та асортимент товару можуть бути додатково визначені у Специфікаціях, які є невідємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 1.3. Договору загальна сума цього договору складається з сум, визначених у накладних за 2012 рік. У відповідності до п. 1.10. Договору товар доставляється покупцю залізничним або автомобільним транспортом.

Згідно п. 1.8. Договору права власності на товар переходить до покупця з моменту його фактичного отримання, або отримання накладних на приймання-передачу товару.

Відповідно до п. 2.1. Договору розрахунки за чинним договором здійснюються в безготівковому порядку шляхом попереднього перерахування покупцем грошових коштів у розмірі 100% вартості замовленої партії товару на поточний рахунок постачальника.

У відповідності до п. 2.2. Договору, у виключних випадках можливі інші форми розрахунків за чинним договором, що не суперечать чинному законодавству України. Проведення інших форм розрахунків обумовлюється сторонами додатково і затверджуються окремою письмовою угодою або за усною домовленістю.

Відповідно до п. 3.4. Договору покупець зобовязаний отримати товар та здійснити оплату вартості поставленого товару, в розмірах та порядку, визначених чинним договором.

Згідно п. 2.3 Договору Поставки № ДГ-0000002 від 20 січня 2012 року: грошові кошти сплачені Покупцем, переходять у власність постачальника з моменту зарахування їх на поточний рахунок постачальника.

На виконання умов Договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 416097,64 грн., що підтверджується видатковими накладними, проте скаржником частково оплачено отриманий товар, що підтверджується банківськими виписами на суму 374890,30 грн. (неоплаченим залишився товар поставлений залізничним транспортом, згідно видаткової накладної №РН-0000758 від 04.11.2012 р. на суму поставки 41830,67 грн., в частині 41019,35 грн.).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.08.2014 р. у справі №914/2095/14 позовні вимоги позивача задоволені в повному обсязі, щодо стягнення з відповідача основної суми заборгованості 41019,35 грн.. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.09.2014 року у справі №914/2095/14, апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, а рішення прийняте у справі без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 23.10.2014 року у справі №914/2095/14, рішення Господарського суду Львівської області від 11.08.2014 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.09.2014 року у даній справі залишено без змін.

25.09.2014 року ТзОВ Фірма "Триада" звернулося до Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції із заявою про примусове виконання рішення Господарського суду Львівської області від 11.08.2014 року на підставі наказу Господарського суду Львівської області від 19.09.2014 року. Сума основної заборгованості станом на 29.01.2015 р. становила 41019,35 грн.

Заборгованість існувала до 27.02.2015 р. з моменту, коли гроші поступили на рахунок позивача (866 дні), згідно банківської виписки про надходження залишку заборгованості. 30.01.2015 р. відповідачем було перераховано 5400 грн. на рахунок позивача. Призначення платежу: оплата згідно рішення Господарського суду Львівської області №914/2095/14.

Відповідно до п. 4,1 Договору поставки №ДГ-0000002 від 20.01.2012 р, за невиконання чи неналежне виконання умов даного Договору Сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Застосування господарських санкцій не звільняє Сторони від обов'язку виконання зобов'язання в натурі.

Основна сума заборгованості у розмірі 41 019,35 грн. є доведеною судами при розгляді справи №914/2095/14 і сторонами не заперечувалась.

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції підставно констатував, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора,яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, та не позбавляє кредитора права на отримння сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Заборгованість скаржника перед позивачем виникла відповідно до видаткової накладної №РН-0000758 від 04.11.2012 р. Відповідно до п. 4.4. Договору поставки № ДГ-0000002 від 20.01.2012 року, в разі неоплати поставленої партії товару протягом 10-ти днів з дня виписки видаткової накладної, розпочинається нарахування пені згідно п 4.3 даного Договору. Тому позивач починає нарахування пені, 3 % річних розрахунок збитків, завданих інфляцією та 3 % річних за користування чужими коштами з 14.11.2012 року тобто, з наступного дня коли зобов'язання повинно було бути виконане. Таким чином, суд першої інстанції правомірно визначив порядок перебігу строку прострочки оплати.

Посилання скаржника на те, що рішенням господарського суду Львівської області у справі №914/2095/14 встановлено іншу дату, не заслуговує на увагу. Згідно із ч. 2 ст. 35 ГПК України, не підлягають доведенню лише факти, а не правові висновки, зроблені іншим судом в іншій справі між тими ж сторонами.

Пунктом 4.3. Договору поставки №ДГ-0000002 від 20.01.2012 року передбачено, що сторона, яка порушила грошове зобов'язання згідно Договору, зобов'язана сплатити на користь іншої сторони пеню в розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 4.4. Договору вказано, що в разі неоплати поставленої партії товару протягом 10-ти днів з дня виписки видаткової накладної розпочинається нарахування пені згідно п 4.3 даного Договору.

Відповідно до Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно п.9.1.2. вищевказаного Договору, термін позовної вимоги по боргових зобов'язаннях, які можуть виникнути в результаті дій по даному договору сторони погодили - п'ять років, що не суперечить ст. 259 Цивільного кодексу України в якій вказано, що позовна давність встановлена законодавством, може бути збільшена за домовленістю сторін.

При вирішенні справи суд першої інстанції підставно виходив з того, що згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч. 1 п. 1 ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 6 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Однак, відповідно до д.9.1.2. Договору, термін позовної вимоги по боргових зобов'язаннях, які можуть виникнути в результаті дій по даному договору п'ять років, що не суперечить ст. 259 ЦК України в якій вказано, що позовна давність встановлена законодавством може бути збільшена за домовленістю сторін. Норми БК України щодо терміну «боргові зобовязання» не регулюють спірних відносин. Виходячи зі змісту вказаного пункту договору, строк позовної давності визначений ним по усім зобовязанням, які виникають у звязку із неоплатою вартості товару за цим договором, тобто, у т.ч. щодо пені. Відтак, суд підставно відмовив у застосуванні позовної давності. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

В пункті 2.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань зазначено, що пеня за порушення грошового зобов'язання обчислюється лише у відсотках до суми простроченого платежу. Установлення розміру пені у твердій грошовій сумі законом не передбачено і суперечить змістові цього поняття; відтак позовні вимоги, пов'язані із стягненням пені, обчисленої виходячи з такого розміру, не можуть бути задоволені.

Пунктом 4.4. Договору, вказано, що в разі неоплати поставленої партії товару протягом 10-ти днів з дня виписки видаткової накладної розпочинається нарахування пені згідно п. 4.3 даного Договору.

Відповідно до Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до п.2.5. Постанови пленуму Вищого господарського суду №14 від 17.12.2013 р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, в сумі 15876,14 грн., нарахованої (позивачем) за період з 14.11.2012 р. по 26.01.2015 р., то суд першої інстанції підставно, провівши перерахунок останньої, в межах шестимісячного строку від дня коли зобовязання мало бути виконане, виходячи із подвійної облікової ставки НБУ помісячно що діяла за кожен день прострочки, дійшов висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 3067,02 грн. В задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення решти суми пені 12808,12 грн. суд першої інстанції правомірно відмовив.

Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно п. 6.- 6.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду №14 від 17.12.2013 р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязаньПроценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання. Якщо договором, або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис частини другої статті 625 ЦК України може бути застосований господарським судом лише за наявності порушення, боржником грошового зобов'язання. (Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14).

Таким чином, суд першої інстанції підставно задоволив решту вимог позивача.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Однак, у встановленому законом порядку підстави, передбачені у ст. 104 ГПК України для скасування або зміни судового рішення не були доведені суду належними доказами.

Відтак, беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Львівської області від 06.04.2015 р. у справі № 914/500/15 прийняте на підставі матеріалів справи, у відповідності до норм матеріального та процесуального права, посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків господарського суду Львівської області не спростовують, а відтак, не визнаються такими, що можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Львівський апеляційний господарський суд , -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Фортем", м. Львів, вих. № 140415/2 від 17.04.2015 року - залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 06.04.2015 року у справі № 914/500/15 без змін.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

3.Матеріали справи скеровуються до господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 25.04.2016 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

Суддя Марко Р.І.

Суддя Малех І.Б.