ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року Справа № 915/91/16

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Коваль С.М.,

при секретарі Сьяновій О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 7650 від 29.12.2015;

ОСОБА_2, довіреність № 7643 від 29.12.2015;

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність № б/н від 01.03.2015;

ОСОБА_4, довіреність № 009/2015 від 04.09.2015;

Алексюк М,І., довіреність № 321 від 20.11.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом: Державного підприємства Адміністрація морських портів України (01135, м. Київ, пр.-т Перемоги, буд. 14) в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ (м. Миколаїв, вул. Заводська, 9),

про: припинення договору від 04.07.2013р. №А2-А про встановлення сервітуту.,-

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) (далі - Адміністрація Миколаївського морського порту) звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ про припинення договору від 04.07.2013р. №А2-А про встановлення сервітуту.

Позовні вимоги обґрунтовано положеннями статей 403, 406 ЦК України, а саме, що у Адміністрації Миколаївського морського порту, у звязку з істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладені спірного договору, набранням чинності Розпорядження Кабінету Міністрів України № 133-р від 14.12.2015 та внесенням змін постановою Кабінету Міністрів України № 483 від 07.07.2015 до додатків постанови Кабінету Міністрів України № 405 від 03.06.2013, якими встановлено інший спосіб доступу до причалів, та доповнення щодо обмежень доступу до причалу, що використовується портовими операторами на підставі договорів оренди, концесії, спільної діяльності; затверджено Наказом № 541 від 18.12.2015 тариф на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, відпала обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, тому позивач листом від 23.12.2015 р. № 18-06/6890 направив ТОВ ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ додаткову угоду № 2 щодо розірвання укладеного між ними договору про встановлення сервітуту з 01.01.2016 р., але відповідач листом від 29.012.2011 р. за вих. 29-12/1 повідомив Адміністрацію Миколаївського морського порту про відмову від підписання додаткової угоди № 2 та розірвання вказаного договору.

Заявою про уточнення позовних вимог від 21.03.2016 за вих. № 18-09/1820, посилаючись на ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі- ГПК) позивач просив суд розірвати спірний договір у звязку з припинення сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

Згідно з ч.4 ст.22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог з умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст.5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Як вбачається зі змісту наведеної статті ГПК, такого права, як «уточнення» позовних вимог у позивача немає. Згідно п.3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України (ВГСУ) від 26.12.2011 № 18 у разі надходження до господарського суду зазначеної заяви останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь - якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Виконуючи приписи п.3.11 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 №18, враховуючи зміст вищезгаданої заяви і його співвідношення зі змістом раніше поданої позовної заяви, суд розцінює заяву позивача від 21.03.2016 про уточнення позовних вимог як заяву про зміну предмета позову: у позовній заяві від 04.02.2016 позивач просив припинити дію договору від 04.07.2013 №А2-А, а у заяві від 21.03.2016 він просить розірвати договір від 04.07.2013 року № А2-А про встановлення сервітуту у звязку з припиненням сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту, тобто має місце зміна вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача.

Згідно ч.4 ст. 22 ГПК та п.3.12 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 №18 право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у ст.57 названого Кодексу.

Оскільки заяви позивача від 21.03.2016 про уточнення позовних вимог подана позивачем після початку розгляду господарським судом справи по суті, суд не бере її до уваги і розглядає спір за вимогами, викладеними в раніше поданій позовній заяві.

У відзиві (з урахуванням ) відповідач позовні вимоги не визнає, вважаючи, що позовні вимоги не узгоджуються з положеннями ст. 406 Цивільного кодексу, а ст. 16 Цивільного кодексу України не передбачено такого спосіб захисту, як припинення договору; постановою Кабінету Міністрів України № 483 від 07.07.2015 не передбачено необхідність розірвання договорів сервітуту та укладення інших;

Положення Постанови КМУ № 483 і Наказу МІУ № 541 не містять норми, яка встановлює обов'язок портового оператора замовляти послугу доступу до причалу, якщо у портового оператора не виникає потреби в отриманні такої послуги.

Виключення, передбачені Постановою КМУ № 483 і Наказом МІУ № 541, щодо договорів оренди, концесії та спільної діяльності, є за своєю природою зобов'язальними (титулами). Речовий титул, до якого належать право власності та інші речові права, сервітут як речове право користування чужим майном, не є предметом регулювання Постанови КМУ № 483 і Наказу МІУ № 541.

В судовому засіданні 08.04.2016 року судом оголошено перерву до 11.04.2016 року об 11 год. 15 хв.

Вислухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відповідно до п. 11 ст. 1 Закону України Про морські порти України портовий оператор (стивідорна компанія) - субєкт господарювання, що здійснює експлуатацію морського терміналу, проводить вантажно-розвантажувальні роботи, обслуговування та зберігання вантажів, обслуговування суден і пасажирів, а також інші повязані з цим види господарської діяльності.

Статтею 1 Закону України Про морські порти України передбачено, що адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання обєктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України Про морські порти України державні стратегічні обєкти портової інфраструктури та інше державне майно, закріплене за адміністрацією морських портів України, належать їй на праві господарського відання. Адміністрація морських портів України володіє, користується та розпоряджається закріпленим за нею державним майном з урахуванням його цільового призначення, а також обмежень правомочностей щодо розпорядження таким майном, визначених цим Законом, іншими законодавчими актами, її статутом.

Відповідно до ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Відповідно до ч. 5 ст. 75 ГК України державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Системний аналіз вищевказаних норм законодавства дозволяє дійти висновку про відсутність прямої заборони на встановлення адміністрацією морських портів України сервітутів по відношенню до причалів та причальної інфраструктури.

04.07.2013 року між Державним підприємством „Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України" (володілець) та Товариством з обмеженою відповідальністю ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ (користувач) укладено договір № А2-А про встановлення сервітуту (арк. 12-18).

Як вбачається з преамбули договору сервітуту договір було укладено у звязку з необхідністю виконання користувачем комплексу робіт і послуг, повязаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причали №1, №2 та з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії, підкранові колії, стрілочні переводи), а також забезпечення володільцем можливості користування користувачем вказаними причалами та причальною інфраструктурою.

Договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє безстроково (п. 14.1 договору сервітуту).

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

Додатковою угодою № 1 від 08.08.2013 року до договору сервітуту внесено зміни в частині розміру та порядку внесення плати за сервітут, режиму експлуатації тощо (арк. 19-21).

Сервітут, встановлений договором, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (арк. 68).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483 внесено зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013 року № 405 Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню (Офіційний вісник України, 2013 р., № 44, ст. 1578), доповнивши його абзацом такого змісту:

Забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.

Наказом Міністерства інфраструктури України Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України від 18.12.2015 року № 541, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 грудня 2015 р. за № 1608/28053, затверджено відповідні тарифи, розрахунок плати тощо.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України Про погодження тарифів на спеціалізовану послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України №1331-р від 14.12.2015 року погоджено встановлені Міністерством інфраструктури в установленому порядку тарифи на спеціалізовані послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.

Позивачем листом від 23.12.2015 року № 18-06/6890 було направлено на адресу відповідача три примірника додаткових угод № 2 до Договору, завірених належним чином, щодо розірвання Договору (арк. 23).

Листом від 23.12.2015 року №18-06/6879 відповідача було проінформовано, що з 01.01.2016 року набирає чинності Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1331-р від 14.12.2015 року, яким встановлюється інший спосіб доступу до причалу (ів). Договір сервітуту припиняється. Направлено для підписання два примірники Договору про забезпечення доступу Портового оператору до причалу (ів) (арк. 25).

Відповідач листами від 29.12.2015 року № 29-12/1 та від 29.12.2015 року № 29-12/2 повідомив Адміністрацію про те, що заперечує щодо розірвання Договору сервітуту та підписання Договору про забезпечення доступу Портового оператору до причалу (ів) (арк. 26-27).

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Предметом спору у даній справі є вимога про припинення дії договору про встановлення сервітуту. Підставою позову зазначено обставини, які полягають у припиненні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, у звязку з тим, що потреба сервітуарія підлягає задоволенню у законодавчо встановлений спосіб.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

За своїм змістом сервітут є правом на чужу річ і його сутність полягає у обмеженому користуванні чужою річчю у межах та спосіб, встановлених законами чи договором між сервітуарієм та власником речі або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та ї обтяжень державній реєстрації прав підлягають: речові права, похідні від права власності - право користування (сервітут).

Умовами договору сервітуту сторони передбачили.

Відповідно до п. 1.1 договору сервітуту сервітут встановлюється щодо користування причалом та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

Відповідно до п. 2.1 договору сервітуту сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причал з використанням причальної інфраструктури.

Відповідно до п. 3.1 договору сервітуту видом права сервітуту є право користування майном (причалом та причальною інфраструктурою) згідно з Планом-схемою причалів № 1, №2 та причальної інфраструктури (Додаток № 1, який є невідємною частиною цього договору), наступною довжиною:

- причал № 1 (інв. № 1031046) 144, 0 м.п., технологічна ширина 14, 20 м.п.;

- причал № 2 (інв. № 1031047) 153, 0 м.п., технологічна ширина 14, 20 м.п.;

- залізничні колії № 15, (інв. 1031047) 10, 71 м.п.;

- залізничні колії № 16, (інв. 1031047) 98,49 м.п.;

- залізничні колії № 15а, (інв. 1031050) 262, 87 м.п.;

- залізничні колії № 16а, (інв. 1031051) 187, 67 м.п.;

- підкранові колії (інв. № 1031052) 273, 7 м.п. у дві нитки;

- ділянка колії №219-221 (інв. №1031047) 12,58 м.п.;

- ділянка колії №223-221 (інв. №1031047) 75,25 м.п.;

- стрілочні переводи №№219, 221, 223 (інв. №№1031053,1031054,1031056) 3од;

Відповідно до п. 3.2 договору сервітуту сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених вище у п. 3.1 даного договору.

Відповідно до п. 4.1 договору сервітуту зміст сервітуту полягає у наданні права користування причалом та причальною інфраструктурою згідно з п. 3.1 договору.

Відповідно до п. 4.2 договору сервітуту сервітут є строковим та оплатним.

Відповідно до п. 4.4 договору сервітуту сервітут встановлений за даним договором є речовим правом користувача, має абсолютний характер і підлягає захисту від неправомірних дій невизначеного кола осіб відповідно до діючого законодавства України.

Відповідно до п. 4.5 договору сервітуту сервітут не позбавляє володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою.

Відповідно до п. 9.1.4 договору сервітуту володілець має право вимагати припинення сервітуту у випадках, встановлених діючим законодавством України.

Відповідно до п. 14.4 договору сервітуту одностороннє розірвання даного договору з ініціативи володільця не допускається.

Відповідно до п. 14.5 договору сервітуту цей договір може бути припинений за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, підписаної уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками. Цей договір вважається припиненим з дати набуття чинності відповідної додаткової угоди.

Відповідно до п. 14.6 договору сервітуту цей договір припиняється також у разі припинення сервітуту у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Дія сервітуту підлягає припиненню у випадках, передбачених чинним законодавством України, а саме в ст. 406 Цивільного кодексу України визначено підстави припинення дії сервітуту.

Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

ЦК України у Книзі Третій Права власності та інші речові права визначає наступні види речових прав (прав особи на річ): це право власності (Розділ 1 Книги третьої) і речові права на чуже майно (Розділ II Книги третьої).

За своїм змістом, як це випливає з ч. 1 ст. 401 ЦК України, сервітут є речовим правом на користування чужим майном.

Стаття 402 ЦК України передбачає способи встановлення права сервітуту. Так, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Тобто у випадках, коли сервітут встановлюється договором, то це договір про встановлення речового права на чуже майно. Тобто, таким договором не річ передається у користування, а встановлюється речове право користування такою річчю. У зв'язку з чим договір сервітуту не можна розглядати виключно як цивільно-правовий договір, внаслідок укладення якого у його сторін виникають певні права і обов'язки; такий договір є способом встановлення речового права (одним із способів встановлення речового права, передбачених ЦК України, способів на рівні із законом, заповітом і рішенням суду).

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 нього Кодексу. Глава 29 ЦК України визначає захист права власності. Таким чином, ЦК України прямо визначає, що до речового права на чуже майно застосовуються положення, що регулюють право власності, оскільки речове право на чуже майно, як і право власності належать до прав на річ (речових прав).

Судом встановлено, що здійснення відповідачем своєї господарської діяльності з перевалки вантажів на морський транспорт (морські судна) технологічно неможливе в інший спосіб як через причали № 1, №2.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України Про морські порти України причал - гідротехнічна споруда, яка має швартовні та відбійні пристрої і призначена для стоянки та обслуговування суден, обслуговування пасажирів, у тому числі для їх посадки на судна і висадки з суден, проведення вантажно-розвантажувальних робіт.

Таким чином, підставою встановлення сервітуту для відповідача була і залишається потреба у здійсненні вантажно-розвантажувальних робіт, яка на момент встановлення сервітуту була обумовлена існуванням наступних обставин:

- наявність у відповідача на праві власності та користування нерухомого майна, що знаходиться в тилу причалів № 1, № 2 та технологічно поєднане з таким причалом (наприклад, конвеєрні естакади, що виходять на причали № 1, № 2 і забезпечують перевантаження вантажу на судна), що забезпечує завершений цикл надання послуг Товариства з обмеженою відповідальністю ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ як портового оператора (перевалка вантажів через причали);

- наявність у відповідача на праві власності та користування рухомого майна, що знаходиться на причалах № 1, № 2 та яке технологічно поєднане з нерухомим майном, що знаходиться в тилу такого причалу, що забезпечує завершений цикл надання послуг ТОВ ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ як портового оператора (перевалка вантажів через причал).

Правовстановлюючі документи на право власності та право користування нерухомим та рухомим майном ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ наявні в матеріалах справи.

Крім того, листом від 30.11.2015 № 30-11 відповідач повідомив позивача, починаючи з грудня 2015 року планує здійснити випробування належного товариству та розташованого на причалах № 1, № 2 Миколаївського морського порту, обладнання Механічного судновантажувача NEUERO.

За таких обставин, наведена вище та підтверджена письмовими доказами (Робочими технологічними картами) технологія перевантаження вантажів на судна доводить, що повноцінне використання майна відповідача (а саме - нерухомого майна, що знаходиться в тилу причалів № 1, № 2) неможливе без обтяження сервітутом майна позивача (причалів № 1, № 2 та приналежної до нього причальної інфраструктури), оскільки інакше (в інший спосіб) як через причали № 1, № 2 здійснення відповідачем перевантаження вантажів на морський транспорт (морські судна) технологічно неможливе.

Сервітут полягає в праві відповідача користуватися причалами № 1, № 2, підкрановими коліями, залізничними коліями та стрілочні переводи з метою виконання навантажувально-розвантажувальних робіт із використанням належного відповідачу рухомого та нерухомого майна. Це узгоджується із положенням статті 401 ЦК України, згідно якого сервітутом є саме право користування чужим майном. Право користування є одним із прав власника майна поряд із правом володіння та розпорядження майном, при цьому, сервітут зберігає свою чинність у випадку переходу прав власності на річ, щодо якої він встановлений.

Позивачем не доведено припинення обставин, які були підставами для встановлення сервітуту. Прийняття нормативно-правових актів не припинило обставин, які були підставами для встановлення сервітуту. Обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, була і залишається: відповідач є власником і користувачем нерухомого та рухомого майна в тилу причалів № 1, № 2 та безпосередньо на причалах № 1, № 2, що використовується ним для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт (потреби, яка не могла і не може бути задоволена іншим способом як через причалів № 1, № 2 з використанням приналежної до нього причальної інфраструктури (підкранових і залізничних колій)).

Сервітут надає відповідачу не тільки можливість користування причалом, а й також причальною інфраструктурою для задоволення своїх господарських потреб.

Положення постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483, наказу Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 року № 541 не містять прямої вказівки на те, що правові механізми користування причалом та причальною інфраструктурою мають припинити свою дію або змінитись умови правовідносин сторін.

Законодавцем не надано визначення поняття спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу, тобто не врегульовано, що саме включає в себе вказана послуга.

Натомість, ані постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483, ані наказом Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 року № 541 не передбачено, що спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу включає в себе також надання права користування причалом, права користування причальною інфраструктурою (підкрановими та залізничними коліями) тощо.

Послуга із забезпечення доступу до причалу не може замінити сервітут.

ЦК України прямо встановлює, що підставою встановлення будь-якого сервітуту є наявність у особи, яка не є власником (володільцем) відповідного майна, потреби, яка не може бути задоволена іншим способом. Таким чином, для Товариства з обмеженою відповідальністю ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ підставою встановлення сервітуту була потреба у здійсненні навантажувально-розвантажувальних робіт через причали № 1, № 2 з використанням приналежної до нього причальної інфраструктури.

Суду не подано будь-яких доказів, які б підтверджували припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, були і залишаються: відповідач є власником і користувачем нерухомого та рухомого майна в тилу причалів № 1, № 2 та безпосередньо на причалах № 1, № 2 й продовжує здійснювати господарську діяльність. За таких обставин, відсутні правові підстави для припинення договору про встановлення сервітуту згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України.

Позивач не надав суду доказів існування інших підстав для дострокового припинення договору сервітуту, які були б передбачені законом або самим договором сервітуту. При цьому, посилання позивача на приписи ст. 651, 652 ЦК України в спірному випадку є невірним, оскільки вказані норми регулюють порядок та підстави внесення змін та розірвання договорів, а предметом спору у даній справі є вимога про припинення дії договору сервітуту.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними, а отже у задоволенні позову слід відмовити.

У відповідності із ст.49 ГПК України судові витрати, зокрема, з оплата позовної заяви судовим збором, покладається на позивача у разі відмови у задоволенні позову.

У судовому засіданні 11 квітня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частині рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 18.04.2016 р.

Суддя С.М. Коваль