ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2016 р. Справа № 922/208/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Потапенко В.І., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників сторін:

позивача - Ворожбянова А.М., за довіреністю № 08-11/7216/2-15 від 26.11.2015 р.;

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю № 78 від 18.01.2016 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №691 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 16 лютого 2016 року у справі № 922/208/15

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до Фізичної особи -підприємця ОСОБА_3, м. Харків

про повернення майна та стягнення 376 758,30 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, з урахуванням зави про уточнення позовних вимог від 17.03.2015 року, про стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 376758,30 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.03.2015 р. у справі № 922/208/15 (суддя Жиляєв Є.М.) в позові відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 р. у справі № 922/208/15 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Істоміна О.А. ) рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2015 р. у справі № 922/208/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.11. 2015 р. у справі № 922/208/15 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 р. та рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2015 р. у справі № 922/208/15 скасовано, а справу № 922/208/15 направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.02.2016 р. у справі № 922/208/15 (суддя Сальнікова Г.І.) позов задоволено.

З відповідача на користь позивача стягнуто доходи, отримані від безпідставно набутого майна в розмірі 376758,30 грн. та 7535,17 грн. витрат на сплату судового збору.

Відповідач подав на рішення господарського суду Харківської області від 16.02.2016 р. у справі № 922/208/15 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність викладених в рішенні висновків суду, обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на невідповідність обставинам справи висновку господарського суду першої інстанції щодо набуття відповідачем спірної земельної ділянки без достатніх правових підстав, оскільки вона набута ним на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 26.05.2003 р. № 1725, що знаходиться на цій ділянці, у відповідності з положеннями статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України, якими передбачено перехід до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду права власності або користування на земельну ділянку, на якій розміщене відповідне нерухоме майно, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Крім цього, відповідач посилається на невідповідність обставинам справи висновку господарського суду першої інстанції щодо наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення, як підстави для застосування відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, завданої внаслідок неоформлення ним як власником нерухомого майна прав на земельну ділянку, на якій це майно знаходиться, а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, вини.При цьому відповідач зазначає, що ним з 2006 року були здійснені всі необхідні заходи по оформленню права на спірну земельну ділянку.Рішенням Харківської міської ради від 25.12.2007 р. № 292/07 йому надано в оренду цю земельну ділянку для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 та зобов'язано у 4-х місячний термін укласти договір оренди цієї ділянки.Проте договір оренди земельної ділянки у встановлений 4-х місячний строк укладено не було через те, що проект договору позивачем виготовлено не було та на підписання відповідачу не надавався, докази ухилення відповідача від підписання договору позивачем не надано, що свідчить про відсутність протиправної поведінки та вини відповідача у спірних правовідносинах.

Також відповідач зазначає на недоведеність розміру збитків, спричинених через неоформлення ним правовстановлювальних документів на спірну земельну ділянку через відсутність акту, складеного відповідно до п. 2 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №284 від 19.04.1993 р.

Відповідач вказує також на безпідставну відмову господарським судом першої інстанції у застосуванні позовної давності з мотивів її непоширення на спірні правовідносини щодо використання відповідачем спірної земельної ділянки за рахунок позивача (міського бюджету), яке є триваючим правопорушенням, оскільки позивач відмовився від негаторного позову про повернення земельної ділянки під час першого розгляду справи, у зв'язку з чим предметом позову залишились вимога про відшкодування шкоди у зв'язку із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, на які поширюється загальна позовна давність у три роки, встановлена статтею 257 Цивільного кодексу України.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 3746 від 06.04.2016 р.) та в судовому засіданні проти її задоволення заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач придбав у власність за договором купівлі-продажу від 26.05.2003 р. № 1725 нерухоме майно літ. літ. "А'-1", "А''-1 та "А-1" загальною площею 441,7 кв. м. по АДРЕСА_2 від попереднього власника -Товариства з обмеженою відповідальністю-багатогалузева виробничо-комерційна фірма «Рада» (т. 1 а.с. 67).

Згідно з інформаційною довідкою Реєстру прав власності на нерухоме майно Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області від 01.07.2014 за № 23630807 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нежитлові будівлі літ. літ. "А'-1", "А''-1 та "А-1" загальною площею 441,7 кв. м. по АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі - продажу № 1725 від 26.05.2003 р. (т. 1 а.с. 24).

05.07.2014 Департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що відповідач використовує земельну ділянку площею 0,0560 га. по АДРЕСА_2 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель, за результатами якого складено акт обстеження земельної ділянки, визначення меж, площі та конфігурації (т. 1 а.с. 15 -17).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 01.07.2014 за № 23630740, листів Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 02.07.2014 за № 5615/0/225-14 та Управління Держземагенства у м. Харкові Харківської області від 03.07.2014 за № 3318/08 речові права відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2, а тому використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав (т. 1 а.с. 23).

Рішенням Харківської міської ради від 25.12.2007 р. № 292/07 відповідачу надано в оренду строком до 01.12.2012 р. земельну ділянку площею 0,0560 га по АДРЕСА_2 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «А'-1», "А''-1 та "А-1" (т. 1 а.с. 89).

Пунктом 5 цього Рішення відповідача зобов'язано не пізніше ніж у місячний термін з дня його прийняття звернутися до Управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради для оформлення договорів оренди землі у 4-х місячний термін.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача суми 376 758,30грн., позивач посилався на неотримання у період з 01.12.2011 р. по 01.12.2014 р. орендної плати внаслідок використання відповідачем землі під придбаними ним у власність об'єктами нерухомого майна без оформлення правовстановлювальних документів (договору оренди землі), тобто без достатніх правових підстав.

Позивач зазначає, що відповідач в період з 01.12.2011 р. -по01.12.2014 р. не сплачував за користування спірною земельною ділянкою орендну плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, тобто за регульованими державною цінами, які є фактично звичайною ціною, що призвело до неодержання позивачем доходів у вигляді орендної плати, яку він отримав би в разі укладення з відповідачем у встановленому порядку договору оренди земельної ділянки.

За розрахунком позивача розмір доходу від безпідставно набутого майна, який на його думку, підлягає відшкодуванню з боку відповідача складає 376 758,30 грн.

Відповідно до листа ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 18.11.2014 р. за № 5794/9/20-30-15-03-24 відповідачем за період з 01.12.2011 р. - 30.11.2014 р. задекларовано 38 179,43 грн. земельного податку за земельну ділянку по АДРЕСА_2.

У зв'язку із вищезазначеним, позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 376 758,30 грн. (з урахуванням уточнень від 17.03.2015).

Скасовуючи попередні рішення у даній справі та направляючи її на новий розгляд, суд касаційної інстанції в постанові від 05.11.2015 р. (т. 2 а.с. 65-68) зазначив наступне.

Правову кваліфікацію матерально-правової природи вимоги про стягнення коштів має дати саме суд, виходячи з обставин на які в обґрунтування вимог посилається позивач.

У главі 83 Цивільного Кодексу України унормовано набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. При цьому як доходи, про які йдеться у статті 1214 Цивільного Кодексу України, так і шкода, про яку йдеться п.4 частини 3 ст.1212 Цивільного Кодексу України, є безпідставно збереженими коштами за рахунок іншої особи.

Згідно з частинами 1-3 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За змістом статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Судами попередніх інстанцій не дано оцінки доводам позивача про те, що внаслідок використання відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів, Харківська міська рада фактично була позбавлена права одержати дохід у вигляді орендної плати, який вона могла би отримати в разі своєчасного укладення договору оренди, що завдало їй шкоди у спірній сумі.

Відповідно до статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи вказівки Вищого господарського суду України в постанові від 05.11.2015 року у справі № 922/208/15, для вирішення даного спору необхідним є встановлення наявності чи відсутності у діях відповідача складу цивільного правопорушення, яке є підставою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, завданої внаслідок використання відповідачем земельної ділянки без правовстановлювальних документів.

Так, відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відшкодування заподіяних збитків.

Загальні підстави позадоговірної відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Виходячи з цієї статті, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки - шкоди (збитків); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності, хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

В пункті 2.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" № 6 від 17.05.2011 роз'яснено, що у застосуванні положень статей 377 Цивільного кодексу України та 120 Земельного кодексу України щодо переходу права користування земельною ділянкою внаслідок переходу права на розташований на ній житловий будинок, будівлю, споруду господарським судам слід враховувати, що положення відповідних статей обох кодексів мають один і той же предмет регулювання, а тому підлягають застосуванню в сукупності.

До відносин, пов'язаних з переходом права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда, до особи, що набула права власності на відповідне нерухоме майно, в тому числі стосовно розміру такої земельної ділянки, застосовується законодавство, що діяло на час переходу права власності на житловий будинок, будівлю, споруду.

До відносин користування власником житлового будинку (будівлі, споруди) земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок (будівля, споруда) як до правовідносин, що тривають, застосовується законодавство, що діє протягом періоду користування земельною ділянкою. Норми законодавства, якими змінено правовий режим та умови користування такими земельними ділянками, повинні застосовуватися також і до умов користування земельною ділянкою, які існували до відповідних змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 120 Земельного кодексу України, в редакції яка діяла на час придбання відповідачем 26.05.2003 р. у власність згаданого нерухомого майна було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування -на підставі договору оренди.

Частинами 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України, яка діяла у спірний період з 01.12.2011 р. по 30.11.2014 р. та діє на даний час, передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтею 377 Цивільного кодексу України, яка діяла у спірний період з 01.12.2011 р. по 30.11.2014 р. та якої не існувало на час придбання відповідачем у власність згаданого нерухомого майна, передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення, у розмірах встановлених договором.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Отже, на час укладення відповідачем договору купівлі-продажу нерухомого майна 26.05.2003 р. стаття 120 Земельного кодексу України не передбачала переходу до нього прав на земельну ділянку, на якій це майно знаходиться.Натомість редакція зазначеної статті Земельного кодексу України, що діяла у спірний період з 01.12.2011 р. по 30.11.2014 р., а також діюча у цей період стаття 377 Цивільного кодексу України передбачають, що з виникненням права власності на будівлю або споруду на підставі правочину до власника (відповідача у даній справі) переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташована належна йому на праві власності будівля або споруда в залежності від права попереднього власника будівлі.

Тобто відповідач на час придбання об'єктів нерухомого майна 26.05.2003 р. не набув права користування земельною ділянкою, на якій це майно розташоване, проте на час спірних правовідносин -у період з 01.12.2011 р. по 30.11.2014 р. чинне законодавство змінило режим та умови користування такими земельними ділянками (відповідні зміни внесено до статті 120 Земельного кодексу України Законом України № 997-V від 27.04.2007 р.), а саме до відповідача як до власника нерухомого майна перейшло і право користування відповідною земельною ділянкою, на якій це майно розташоване.

В пункті 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" № 6 від 17.05.2011 роз'яснено, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв'язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень". Таке оформлення здійснюється з урахуванням законодавчих приписів, зазначених в абзацах другому-п'ятому підпункту 2.12 пункту 2 цієї постанови, і положень постанови Кабінету Міністрів України від 06.05.2009 № 439 "Про деякі питання посвідчення права власності на земельну ділянку".

Відповідно до п. 3.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" № 6 від 17.05.2011 р. у розгляді спорів за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки) господарські суди мають докладно з'ясовувати причини неоформлення чи несвоєчасного оформлення відповідного землекористування та обставини, пов'язані із вжиттям господарюючими суб'єктами усіх залежних від них заходів щодо одержання документів, які посвідчують право землекористування. Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

В абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 зазначеної постанови зазначено, що в разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 93, ст. 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту реєстрації цього права.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 182 Цивільного кодексу України встановлені такі ж саме вимоги щодо здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку.

Відповідно до 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформляються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових право на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною першою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування передбачено статтею 123 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України, у разі надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлено в натурі (на місцевості), органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування приймають рішення про надання земельної ділянки у користування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Як було наведено вище, відповідач придбав у власність за договором купівлі-продажу від 26.05.2003 р. № 1725 нерухоме майно літ. літ. "А'-1", "А''-1 та "А-1" загальною площею 441,7 кв. м. по АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі - продажу № 1725 від 26.05.2003 р. від попереднього власника -Товариства з обмеженою відповідальністю-багатогалузева виробничо-комерційна фірма «Рада» (т. 1 а.с. 67).

Рішенням Харківської міської ради від 25.12.2007 р. № 292/07 відповідачу надано в оренду строком до 01.12.2012 р. земельну ділянку площею 0,0560 га по АДРЕСА_2 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «А'-1», "А''-1 та "А-1" (т. 1 а.с. 89).

Пунктом 4 Рішення відповідача зобов'язано у місячний термін з дня його прийняття звернутися до Харківського міського управління земельних ресурсів для встановлення меж земельних ділянок на місцевості.

Пунктом 5 цього Рішення відповідача зобов'язано не пізніше ніж у місячний термін з дня прийняття цього Рішення звернутися до Управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради для оформлення договорів оренди землі у 4-х місячний термін з дня прийняття Рішення.

В листі Департаменту земельних відносин від 02.07.2014 р. № 5615/225-14 зазначено, що управлінням земельних відносин, згідно з Порядком оформлення договорів оренди землі у м. Харкові, на виконання рішення від 25.12.2007 р. № 292/07 був підготовлений проект договору оренди землі з ФО-П ОСОБА_3 У зв'язку з непогодженням орендарем протягом тривалого часу підготовленого проекту договору та невиконанням ФО-П ОСОБА_3 вказаного рішення, подальше оформлення договору не вбачалося можливим.

Так, рішенням XXII сесії Харківської міської ради XXIV скликання "Про затвердження Порядку оформлення договорів оренди землі в місті Харкові» від 23.06.2004 р. № 88/04 було затверджено Порядок оформлення договорів оренди землі в місті Харкові, який діяв до 03.07.2008 р.

Пунктом 1 цього Порядку оформлення договорів оренди землі покладається на Управління земельних відносин Головного управління містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що у разі невизначення меж земельної ділянки, що надається в оренду, на місцевості до оформлення договору оренди землі проводиться встановлення меж земельної ділянки на місцевості, про що Харківським міським управлінням земельних ресурсів складається відповідний акт.

Отримавши рішення про надання спірної земельної ділянки в оренду, відповідач відповідно до Порядку звернувся до Харківського міського управління земельних ресурсів для встановлення меж земельної ділянки, про що було складено акт № 832/08 від 22.05.2008 р., який був погоджений сторонами(а.с. 129,130).

Пунктом 6 Порядку визначено, що для досягнення згоди щодо істотних умов договору оренди землі складається його проект за формою, відповідно до додатку до цього Порядку, який у 20-денний термін попередньо погоджується орендарем, Управлінням земельних відносин, Харківським міським управлінням земельних ресурсів, юридичним управлінням міської ради.

Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення чи вручення відповідачу на погодження вказаним Управлінням чи позивачем згідно з Порядком проекту договору оренди спірної земельної ділянки.

Представник позивача в судовому засіданні не зміг пояснити, чи надавався ним проект договору оренди спірної земельної ділянки відповідачу, та якими доказами це підтверджується.

Натомість відповідач стверджує про те, що проект договору оренди спірної земельної ділянки йому не направлявся.

Ненаправлення (невручення) відповідачу проекту договору спірної земельної ділянки після прийняття рішення про надання цієї ділянки йому в оренду для експлуатації та обслуговування власної нерухомості, виключає ухилення останнього від оформлення свого права оренди на цю ділянку та свідчить про відсутність його вини у використанні ділянки без правовстановлювальних документів протягом спірного періоду.

Таким чином відповідач, придбавши у власність нерухоме майно 26.05.2003 р., своєчасно вчинив необхідні дії для оформлення свого права оренди на земельну ділянку, на якій це майно розташоване, отримавши у 2007 році відповідно до вимог законодавства рішенням органу місцевого самоврядування про надання такого права, погодивши межі ділянки.Проте зазначене право не було ним оформлено шляхом укладення договору оренди спірної земельної ділянки через ненадання йому всупереч Поряду позивачем чи його Управлінням проекту відповідного договору на погодження.

Окрім цього, відповідно до імперативної норми частини другої статті 157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 р. №284 затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Згідно з пунктом 2 Порядку розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Пунктом 3 Порядку встановлено, що відшкодуванню підлягають зокрема, понесені витрати на поліпшення якості земель за період використання земельних ділянок з урахуванням економічних показників, на незавершене сільськогосподарське виробництво (оранка, внесення добрив, посів, інші види робіт), на розвідувальні та проектні роботи; інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

При цьому, у Порядку визначено, що неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Розміри збитків визначаються в повному обсязі відповідно до реальної вартості майна на момент заподіяння збитків, проведених витрат на поліпшення якості земель (з урахуванням ринкової або відновної вартості) (пункт 4 вказаного Порядку).

Відповідно до пункту 5 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, збитки відшкодовуються власникам землі і землекористувачам, у тому числі орендарям, підприємствами, установами, організаціями та громадянами, що їх заподіяли, за рахунок власних коштів не пізніше одного місяця після затвердження актів комісій.

Проте позивачем всупереч імперативним вимогам ч. 2 статті 157 Земельного кодексу України не надано доказів визначення розміру збитків відповідно до вказаного Порядку, а саме затвердженого рішенням органу місцевого самоврядування акту відповідної комісії, а заявлений ним до стягнення розмір визначено самостійно.

Отже, матеріалами справи підтверджується відсутність в діях відповідача складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення з нього збитків в заявленому позивачем розмірі.

Господарський суд першої інстанції зазначених обставин не з'ясував, у зв'язку з чим дійшов неправильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

При цьому колегія суддів вважає безпідставним посилання господарського суду першої інстанції на набуття відповідачем спірної земельної ділянки за відсутності достатніх правових підстав, а саме, що відсутність речових прав на земельну ділянку у колишнього власника будівлі в момент переходу права власності на будівлю робить неможливим перехід права на земельну ділянку до нового власника будівлі, а тому й свідчить про відсутність достатньої правової підстави у нового власника будівлі для набуття майна (земельної ділянки) в контексті статті 1212 Цивільного кодексу України.

Так, статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Разом з цим, об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За таких обставин очевидно, що визначальною підставою для застосування положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, з урахуванням їх змісту, має бути: а) факт наявності у позивача речових прав на майно (земельну ділянку), яка знаходиться у користуванні відповідача; б) факт несплати відповідачем за користування чужим майном, тобто безпідставне збереження власних активів.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється збереження майна боржником, яке не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що відповідач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як було наведено вище, відповідач правомірно набув на підставі договору купівлі-продажу нерухоме майно (будівлю) і, відповідно, в силу приписів ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України, набув речове право на спірну земельну ділянку, що знаходиться під власною будівлею.

За таких умов до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

В цьому аспекті колегія суддів зазначає, що аналогічне тлумачення закону наведено в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 р. у справі №6-88цс13, яка, відповідно до приписів ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для застосування.

Крім того, така ж правова позиція висловлена у постанові Вищого господарського суду України від 06.11.2014 року у справі №922/1087/14, де зазначено, що вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України при розгляді аналогічних справ: від 25.08.2015р. у справі №922/913/15; від 27.08.2015р. у справі №922/211/15; від 17.09.2015р. у справі №922/4927/14; ввід 21.10.2015р. у справі №922/5468/14; від 04.11.2015р. у справі №922/2645/14, від 16.03.2016 р. у справі № 922/4929/14.

Не погоджуючись з висновком господарського суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованою відмову судом першої інстанції у застосуванні до спірних правовідносин позовної давності, про яку було заявлено відповідачем, оскільки за змістом статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, а як наведено вище, права позивача у спірних правовідносинах не порушено у зв'язку із відсутністю у діях відповідача складу цивільного правопорушення.

Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України, викладеній в пункті 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав порушення і неправильного застосування норм матеріального права та неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, із прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за їх необґрунтованістю.

Керуючись ст. 99, п. 2 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 16 лютого 2016 року у справі № 922/208/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Стягнути з Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7, ; р/р 0002 в ГУ ДКСУ у Харківській області, МФО 851011, , код платежу 24062200) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1; код ЄДРПОУ НОМЕР_1) 8288грн. 67 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному до Вищого господарського суду України порядку протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 25.04.16 р.

Головуючий суддя Потапенко В.І.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Слободін М.М.