РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2016Справа №910/2035/16

За позовом Управління Державної служби охорони при Головному управлінні МВС

України в місті Києві;

до Національного музею Тараса Шевченка;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Міністерство культури України;

про cтягнення 401 423,62 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача: Терещенко В. М., представник, довіреність № 24/9 б/н / від 15.12.2015 р.;

Від відповідача: Кравець І. В., представник, довіреність № 356/017 від 22.07.2015 р.;

Шарапанюк О. Д.,представник, довіреність № 356/017 від 22.07.2015 р.;

Від третьої особи: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач у поданій до господарського суду позовній заяві просить стягнути з відповідача 401 423,62 грн. грошових коштів, а також 6 021,36 грн. витрат по сплаті судового збору з мотивів, вказаних у позовній заяві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2016 року порушено провадження у справі № 9102035/16, розгляд справи призначено на 10.03.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Міністерство культури України, слухання справи відкладено до 24.03.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2016 року відкладено розгляд справи до 07.04.2016 р.

У судовому засіданні 07.04.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, у задоволенні позову просили відмовити з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву.

Представники третьої особи у судове засідання 07.04.2016 не з'явилися.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

За твердженням позивача Управлінням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві протягом 2013 року здійснювались заходи з охорони Національного музею Тараса Шевченка на підставі укладених договорів № 94-Д/2012/Шв/Крп від 21.03.2012 р. та № 249-Д/2013/Шв/Крп від 04.12.2013 р.

Позивач зазначає, що в період з 01.01.2013 р. до 02.03.2013 р. охорона Національного музею Тараса Шевченка здійснювалась на підставі договору № 94-Д/2012/Шв/Крп від 21.03.2012 р., а в період з 25.02.2013 р. до 30.04.2013 р. - на підставі договору № 249-Д/2013/Шв/Крп від 04.12.2013 р. та на виконання умов вказаних договорів відповідачем оплачено послуги з охорони музею за період з 25 лютого по 30 квітня 2013 року по технічній охороні та з 26 березня по 30 квітня 2013 року по фізичній охороні.

Листом від 08.10.2013 р. № 486/014 відповідач повідомив позивача про намір застосувати процедуру закупівлі послуг охорони на 2013 рік (з 01.05.2013 р. по 31.12.2013 р.) в одного учасника, - позивача та просив позивача надати належним чином оформлені та завірені документи для проведення процедури закупівлі в одного учасника до договору на надання послуг у сфері охорони громадського порядку і безпеки на 01.10.2013 р.

04.11.2013 р. Управлінням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві опубліковано оголошення про проведення процедури закупівлі на суму 886 146, 01 тис. грн., у т.ч. ПДВ - 147 691, 00 грн.

10.11.2013 р. головою комісії з конкурсних торгів Національного музею Тараса Шевченка відповідача було надано позивачу повідомлення про акцепт пропозиції конкурсних торгів за результатами застосування процедури закупівлі в одного учасника та визначено, що кінцевий строк укладення договору про закупівлю - 06.12.2013 р.

Однак, як зазначається сторонами, в подальшому відповідний договір між сторонами не укладався.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, листом від 08.07.2014 р. № 24/9-2413/Ан позивач направив позивачу проект договору про надання послуг у сфері охорони громадського порядку та безпеки на об'єктах музею на 2013 рік на розгляд та підписання.

Листом від 15.07.2014 р. відповідач повідомив позивача про те, що музей не може підписати договір за 2013 рік, оскільки відповідно до ст. 48 Бюджетного кодексу України він, як бюджетна установа, може брати бюджетні зобов'язання лише в межах затверджених кошторисних призначень. Крім того, відповідач звернув увагу на те, що усі надходження та витрати записуються в тому бюджетному періоді, в якому вони здійснені, що визначено ст. 57 Бюджетного кодексу України.

Судом встановлено, що у жовтні 2014 року Управління Державної служби охорони при Головному управлінні МВС України в місті Києві звернулось до Господарського суду міста Києва (справа №910/21198/14) з позовом до Національного музею Тараса Шевченка про визнання факту надання позивачем відповідачу послуг з організації та здійснення охорони та зобов'язання відповідача укласти договір.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04 листопада 2014 року по справі №910/21198/14 в задоволенні позовних вимог відмовлено, а в частині розгляду вимог про визнання факту надання Управлінням Державної служби охорони при Головному управлінні МВС України в місті Києві послуг з організації та здійснення охорони Національного музею Тараса Шевченка за адресою: бульвар Шевченка, 12 та провулок Тараса Шевченка, 8-а в місті Києві в період з 01.05.2013 р. по 31.12.2013 р. на загальну суму понесених позивачем витрат у розмірі 401 423, 65 грн., у тому числі ПДВ 20 % - 66 903, 94 гри., провадження припинено.

В лютому 2015 року Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві звернулось до Господарського суду міста Києва (справа №910/4184/15-г) з позовом до Національного музею Тараса Шевченка про стягнення витрат на організацію та здійснення охорони об'єктів відповідача з 01.05.2013р. по 31.12.2013 р. у розмірі 401 423,62 грн.

Позовні вимоги були обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати наданих позивачем послуг. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на порушення Національним музеєм Тараса Шевченка приписів ст. 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України відповідально до яких договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 по справі №910/4184/15-г в задоволені позову відмовлено в повному обсязі. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2015 та Постановою Вищого господарського суду України від 23.11.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 залишено без змін.

Обгрунтовуючи свої вимоги у даній справі позивач зазначає, що у зв'язку з бездіяльністю відповідача щодо планування видатків на охорону у 2013 році, позивачу було нанесено матеріальну шкоду у вигляді понесених витрат на організацію та здійснення заходів охорони в період з 01.05.2013 р. до 31.12.2013 р. на загальну суму у розмірі 401 423, 62 грн., які позивач просить стягнути в судовому порядку.

Нормативно обґрунтовуючи позов, Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві посилається на норми ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України відповідно до яких особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 р. № 615 "Про заходи щодо вдосконалення охорони об'єктів державної та інших форм власності", Державна служба охорони є підпорядкованою Міністру внутрішніх справ єдиною централізованою системою, очолюваною Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ, яка складається з управлінь, відділів Державної служби охорони при головних управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, м. Києві та Київській області, управліннях МВС в областях та м. Севастополі та підпорядкованих їм підрозділів охорони: міських, районних, міжрайонних відділів, відділень, підрозділів воєнізованої охорони та охоронних підрозділів, стройових підрозділів міліції охорони, спеціальних підрозділів "Титан", інкасації та груп затримання, пунктів централізованого спостереження, у тому числі на окремих об'єктах, а також установ та навчальних закладів професійної підготовки працівників охорони. Державна служба охорони створена для здійснення заходів щодо охорони нерухомих об'єктів та іншого майна, в тому числі вантажів, тимчасового зберігання валютних цінностей, забезпечення особистої безпеки громадян, а також технічного захисту інформації на договірних засадах в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п. 3 Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 р. № 615 одним із основних завдань Державної служби охорони є здійснення за договорами заходів щодо охорони особливо важливих об'єктів згідно з переліком, який затверджується Кабінетом Міністрів України, інших об'єктів, вантажів, інкасації, перевезення, тимчасового зберігання валютних цінностей, забезпечення особистої безпеки громадян, а також технічного захисту інформації в порядку, встановленому законодавством.

У відповідності з Переліком об'єктів, що підлягають обов'язковій охороні підрозділами Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ за договорами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 р. № 615, до об'єктів, що підлягають обов'язковій охороні підрозділами Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ за договорами відносяться, зокрема, державні музеї, картинні галереї, історико-культурні заповідники, інші важливі об'єкти культури, де зберігаються історичні та культурні цінності загальнодержавного значення.

Згідно з ч. ч. 3, 7 ст. 179 Господарського кодексу України укладання господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо, зокрема, існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання, чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Тож, виходячи з вищенаведеного, охорона Національного музею Тараса Шевченка має здійснюватись виключно на договірній основі.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Загальний порядок укладання господарських договорів передбачений ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

В той же час, у даному випадку відповідачем не було прийнято пропозиції позивача щодо укладення договору та не вчинялись дії, які б свідчили про виникнення між сторонами договірних відносин відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим доводи позивача про продовження договірних відносин між ним та Національним музеєм Тараса Шевченка на підставі листування, суд визнає необґрунтованими.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про музеї та музейну справу" визначено, що держава гарантує забезпечення охорони музеїв державної та комунальної форм власності.

При цьому, відповідно до Указу Президента України від 22.03.2010 р. № 89/2000 "Про невідкладні заходи щодо розвитку музеїв України" Кабінету Міністрів України доручено заборонити зняття охорони з музеїв, де зберігаються історичні та культурні цінності загальнодержавного значення.

Порядок організації охорони пам'яток Музейного фонду України, історичних та культурних цінностей загальнодержавного значення, які зберігаються в державних музеях, історико-культурних заповідниках, інших важливих об'єктах культури, незалежно від їх виду, форм власності і відомчого підпорядкування, підрозділами Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, а також головні вимоги до технічної укріпленості приміщень об'єктів культури, місць розміщення особливо цінних експонатів та до технічного оснащення приміщень об'єктів культури засобами охоронної, пожежної та тривожної сигналізації, визначено Інструкцією з організації охорони державних музеїв, історико-культурних заповідників, інших об'єктів культури підрозділами Державної служби охорони при МВС України, затвердженої спільним Наказом МВС України та Міністерства культури і мистецтв України № 846/489 від 30.07.2004 р.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про здійснення державних закупівель" цей Закон застосовується до всіх замовників та закупівель товарів, робіт та послуг, які повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 100 тисяч гривень (у будівництві - 300 тисяч гривень), а робіт - 1 мільйон гривень, крім закупівель за процедурою електронного реверсивного аукціону, умови застосування якої встановлені розділом VIII1 цього Закону, у тому числі на технічне обслуговування, іншу оплатну підтримку на майбутнє об'єкта закупівлі чи виплат, пов'язаних з використанням об'єктів права інтелектуальної власності.

Умови, порядок та процедури закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок державних коштів можуть встановлюватися або змінюватися виключно цим Законом, крім випадків, передбачених цим Законом.

Національний музей Тараса Шевченка є бюджетною установою, а отже, закуповуючи товари і послуги в обсягах, визначених ст. 1 Закону України "Про здійснення державних закупівель", він зобов'язаний дотримуватися відповідної процедури закупівлі, визначеної ст. 12 Закону.

За приписами ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" в редакції, яка була чинною станом на момент виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір про закупівлю укладається в письмовій формі, а у разі здійснення закупівель за процедурою електронного реверсивного аукціону - у формі електронного документа, відповідно до положень Цивільного та Господарського кодексів України, законів України "Про електронний цифровий підпис", "Про електронні документи та електронний документообіг" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно зі ст. 42 Закону України "Про здійснення державних закупівель" договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону, а також у разі його укладення з порушенням строків, передбачених абзацами третім, четвертим частини другої статті 31, абзацом четвертим частини п'ятої статті 36 абзацом першим частини третьої статті 39 та статтею 39-10 цього Закону, крім випадку порушення зазначених строків у зв'язку з оскарженням процедури закупівлі.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 31 Закону України "Про здійснення державних закупівель" було визначено, що замовник укладає договір про закупівлю з учасником, пропозицію конкурсних торгів якого було акцептовано, не пізніше ніж через 30 днів з дня акцепту пропозиції відповідно до вимог документації конкурсних торгів та акцептованої пропозиції. З метою забезпечення права на оскарження рішень замовника договір про закупівлю не може бути укладеним раніше ніж через 14 днів з дати публікації у державному офіційному друкованому виданні з питань державних закупівель повідомлення про акцепт пропозиції конкурсних торгів.

Таким чином, договір про закупівлю з учасником, пропозицію конкурсних торгів якого було акцептовано має бути укладений замовником не пізніше ніж через 30 днів з дня акцепту пропозиції.

Судом встановлено, що договір у передбаченому законом порядку щодо надання послуг з охорони на період з 01.05.2013 р. до 31.12.2013 р. сторонами не укладений.

Щодо доводів позивача про понесення ним понесених витрат на організацію та здійснення заходів охорони Національного музею Тараса Шевченка в період з 01.05.2013 р. до 31.12.2013 р. на загальну суму у розмірі 401 423, 62 грн. бездіяльності відповідача щодо планування видатків на охорону у 2013 році, суд відзначає, що відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

В той же час, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Тож, для відшкодування збитків слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії, в той час як відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків. В той же час, заявлена до стягнення позивачем сума не може бути кваліфікована як збитки у розумінні ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України.

Щодо посилання позивача на норми ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України суд відзначає наступне.

Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Обов'язковою умовою застосування положень ст. 1212 ЦК України має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої оалні. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або зберігання майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо цс відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з мстою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені статтею 11 ЦК України.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

В свою чергу, загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зважаючи на те, що правовідносини сторін виникли з актів цивільного законодавства, в т.ч. щодо обов'язку позивача здійснення охорони національних музеїв та заборони припинення їх охорони; правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права; сторони мали намір в майбутньому укласти договір в порядку приписів ст. 11 ЦК України, то ці обставини унеможливлюють застосування положень ст.1212 ЦК України в даній справі.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, здійснивши оцінку наявних у справі доказів за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заявлених грошових коштів та, відповідно, необґрунтованість позову.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Витрати по сплаті судового бору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 15.04.2016 р