ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" квітня 2016 р.Справа № 924/94/16

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Гладюка Ю. В., розглянувши матеріали справи

за позовом публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ

до фермерського господарства "Золоте поле ІІ", с. Чернява, Волочиського району

про стягнення 237 259, 80 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1 за довіреністю

від відповідача - ОСОБА_2 за дорученням

встановив:

Позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача 112 676, 33 грн. за неналежне виконання договору № ХМЛ007 КС, з яких: 32 900, грн. пеня, 74 970, 98 грн. проценти за користування чужими грішми, 4 805, 35 грн. 3% річних.

Після уточнення (збільшення) суми позову позивач просить суд стягнути з відповідача проценти за користування чужими грішми у розмірі 199 554, 45 грн.

Обгрунтовуючи позов, позивач вказує, що 29.10.2014 року між сторонами укладено договір поставки № ХМЛ007КС, в силу якого відповідач зобовязаний поставити позивачеві зерно українського походження урожаю 2014 року. В силу п. 1 специфікації, що є невідємною частиною договору поставка кукурудзи 3 класу в кількості 800 тон здійснювалася на умовах ЕХW зерновий склад відповідача у відповідності до правил „Інкотермс в редакції 2010 з 29.10 по 18.11.2014 року. П. 2 специфікації визначив оплата за товар здійснюється шляхом 100 % передоплати протягом 2 банківських днів з моменту виставленого рахунку.

29.10.2014 року відповідач виставив позивачеві рахунок на оплату №17 на суму 1 240 000 (один мільйон двісті сорок тисяч гривень) гривень.

3.11.2014 року позивач в повному обсязі оплатив вказаний рахунок, що підтверджується банківською випискою.

12.12.2014 року відповідач звернувся до позивача з листом №68, у якому просив останнього погодити дії, направлені на розірвання договору та повернення коштів на рахунок ДПЗКУ. Розірвання договору мотивоване неможливістю виконати поставку.

30.12.2014 року відповідач частково повернув позивачеві кошти в розмірі 300000,00 (триста тисяч) гривень, що підтверджується банківською випискою про рух коштів між позивачем і відповідачем за період з 03.11.2014 року по 31.12.2015 року.

Залишок перерахованих позивачем коштів у сумі 940000 (дев'ятсот сорок тисяч) гривень відповідач безпідставно залишив у себе.

Лише з направленням позивачем листа-вимоги від 04.08.2015 року, №130-2-12/3919, відповідач частинами повернув позивачеві безпідставно набуті кошти, що підтверджується банківською випискою про рух коштів між позивачем і відповідачем за період з 03.11.2014 року по 31.12.2015 року.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, в силу ч.2 вказаної норми, зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. При цьому, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У п. 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань зазначено, що проценти, зазначені у статті 536 ЦК, - це плата за користування чужими коштами, у тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (ст. 1214 ЦК). Пункт 6.2. Постанови зазначає, що підставами для застосування до правовідносин ст. 536 ЦК є, по перше, факт користування чужими коштами, по друге встановлення розміру відповідних процентів договором або законом.

В силу ст. 231 ГК України розмір процентів за користування чужими грішми визначений рівнем облікової ставки НБУ.

Стягнення пені обґрунтовано наявністю відповідної умови договору про її застосування. 3% річних заявлено з посиланням на ст. 625 ЦК України.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні та відповідач у письмовому відзиві проти позову заперечують, стверджують наступне.

Відповідач на виконання договору надав 28.10.2014 року товар у розпорядження позивача за місцезнаходженням товару. Покупець зволікав з прийняттям товару у визначений договором строк. Транспортних засобів для вивезення кукурудзи не надав. Отже, у даному випадку має місце прострочення кредитора, а тому немає жодних підстав для стягнення штрафних санкцій за прострочення поставки.

У період з 30 грудня 2014 року по 4 грудня 2015 року відповідач повністю повернув позивачу 1 240 000 грн.

У даному випадку немає підстав для стягнення процентів за користування чужими грішми на рівні облікової ставки НБУ (так зазначає позивач), оскільки за ст. 198 ГК України відсотки за грошовими зобовязаннями учасників господарських відносин застосовуються у випадку, розмірах та порядку, визначених договором чи законом.

Ні умовами договору, ні законом, зокрема ст. ст. 536, 693, 1214 ЦК України розмір процентів за користування чужими грішми, оплачених у якості передоплати не визначено. Таким чином, підстави для стягнення заявленої суми відсутні.

Аналогія закону, яка вказана позивачем за посиланням на ст. 231 ГК України, не може бути застосована, оскільки між сторонами виникли відносини поставки, в той час як ст. 231 ГК України регулює відносини, повязані з застосуванням штрафних санкції (розмір штрафних санкцій), що не є подібними правовідносинами. Стаття ж 8 ЦК України передбачає застосування аналогії у випадку подібності правовідносин.

За імперативними приписами ч. ч. 1.2 ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Відповідач не може бути примушений до сплати процентів за користування чужими грішми в силу невизначеності законом або договором розміру наведених процентів.

Вимоги про стягнення 3% річних також не підлягають задоволенню, оскільки, як зазначив відповідач за розясненнями, даними у постанові Пленуму ВГС України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань обовязок боржника сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобовязання за договором (ст. 612 ЦК), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобовязання за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 ЦК), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав.

Матеріалами справи встановлено.

29 жовтня 2014 року між сторонами укладено договір № ХМЛ007 КС, в силу якого постачальник (відповідач) зобовязується передати у власність покупця (позивача) зерно українського походження врожаю 2014 року, а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар відповідно до умов даного договору (п. 1.1.).

Товар по якості повинен відповідати вимогам вказаним в специфікації для кожної партії товару (п. 2.1.). Кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість товару для кожної партії, що поставляється згідно цього договору, визначається в специфікаціях до цього договору, які підписуються сторонами щодо кожної партії товару та є невідємними частинами цього договору (п. 3.3.). Датою поставки товару вважається дата передачі товару у власність покупця згідно акту прийому передачі на складі постачальника. Дата видаткової накладної співпадає з датою передачі товару у власність покупця (п. 4.2.).

Оплата товару що поставляється за даним договором, проводиться в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом строку, вказаного в специфікаціях до цього договору після останньої з подій зазначених нижче: поставка товару; предявлення постачальником рахунку фактури; передача покупцю документів, зазначених п. 6.1. договору (п. 5.1.). Датою оплати товару вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця (п. 5.2.).

В разі невідповідності якісних показників поставленого товару вимогам розділу 2 даного договору, покупець має право вимагати від постачальника за своїм вибором:

- заміни товару;

- пропорційного зменшення ціни товару;

- відмовитися від прийняття товару та його оплати (а якщо він вже оплачений вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми протягом трьох днів), а також вимагати компенсувати покупцеві всі витрати, понесені у звязку з прийняттям покупцем товару належної якості (п. 8.6.).

Договір набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 30 червня 2015 року, а в частині розрахунків та поставки товару до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

29 жовтня 2014 року між сторонами підписано специфікацію № 1 до договору № ХМЛ007 КС від 29.10.2014 року, в якій наведено, що товаром за договором є кукурудза 3 класу в кількості 800 тонн; вартістю 1 240 000 грн. Крім того, вказані вимоги по якості. Поставка товару відбувається на умовах ЕХW зерновий склад ФГ „Золоте поле у період з 29 жовтня 2014 року по 18 листопада 2014 року; оплата товару - шляхом 100 процентної передоплати протягом 2 банківських днів з моменту виставлення рахунку постачальником.

Договір і специфікація підписані обома сторонами та скріплені їх печатками.

29 жовтня 2014 року відповідач виставив позивачу рахунок № 17 по договору № ХМЛ007 КС за поставку кукурудзи на суму 1 240 000 грн.

Як вбачається з банківської виписки за період з 1 листопада 2014 року по 31 грудня 2015 року по рахунку позивача, останній 3 листопада 2014 року здійснив оплату 1 240 000 грн. на користь відповідача з призначенням платежу „передоплата за договором № ХМЛ007 КС. Дане підтверджується також платіжним дорученням від 3 листопада 2014 року № 23803 на таку ж суму, платник позивач, одержувач відповідач. Призначення платежу „Передоплата за кукурудзу за договором № ХМЛ007 КС.

З виписки банку по рахунку позивача за період з 1 листопада 2014 року по 31 грудня 2015 року вбачається, що відповідач здійснив повернення коштів на рахунок позивача в сумі 100 000 грн. і 200 000 грн. Це підтверджується також платіжними дорученнями від 29 грудня 2014 року № 131 на суму 200 000 грн. та № 132 від 30 грудня 2014 року на суму 100 000 грн.

5 серпня 2015 року позивач направив на адресу відповідача лист вимогу № 130 2 12 / 3919 від 4 серпня 2015 року з вимогою на протязі 3 банківських днів з моменту отримання даної вимоги виконати зобовязання щодо повернення грошових коштів в сумі 940 000 грн. Докази направлення подані до справи, а саме: опис вкладення кореспонденції з штампом пошти та фіскальний чек від 5 серпня 2015 року.

В період з 3 вересня 2015 року по 4 грудня 2015 року відповідач здійснив повернення на користь позивача 940 000 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: від 3 вересня 2015 року № 216 на суму 200 000 грн., від 7 вересня 2015 року 3 217 на суму 50 000 грн., від 21 вересня 2015 року № 236 на суму 35 000 грн., від 22 вересня 2015 року № 237 на суму 5 000 грн., від 2 жовтня 2015 року № 239 на суму 100 000 грн., від 12 жовтня 2015 року № 246 на суму 100 000 грн., від 21 жовтня 2015 року № 262 на суму 100 000 грн., від 27 жовтня 2015 року № 269 на суму 50 000 грн., від 2 листопада 2015 року 3 276 на суму 50 000 грн., від 5 листопада 2015 року № 280 на суму 50 000 грн., від 16 листопада 2015 року № 291 на суму 50 000 грн., від 1 грудня 2015 року № 301 на суму 50 000 грн., від 4 грудня 2015 року № 302 на суму 100 000 грн.

Дані платіжні доручення містять вказівку на те, що платником є відповідач. Одержувачем позивач, призначення платежу „повернення грошей за договором № ХМЛ007 КС.

Разом з тим, до справи додано:

- гарантійний лист ТОВ „МАЧ від 29.10.2014 року № 7, адресований позивачу, де наведено, що ТОВ „МАЧ гарантує поставити з господарства, яке знаходиться в с. Чернява, Волочиського району на елеватор „Чорноострівське ХПП кукурудзу 3 класу в кількості 800 тон, власником якого являється ФГ „Золоте поле ІІ;

- лист ФГ „Золоте поле ІІ від 12 грудня 2014 року № 68, адресований позивачу, де наведено, що у звязку з несприятливими погодними умовами, постійними відключеннями електроенергії на виробничих процесах, відповідач не може забезпечити передачу зерна кукурудзи відповідно якісним показникам за договором. В свою чергу відповідач просить погодити дії, спрямовані на розірвання договору та повернення коштів на рахунок позивача;

- лист відповідача від 25 серпня 2015 року № 13 адресований позивачу, де вказано, що у звязку з несприятливими погодними умовами, постійними відключеннями електроенергії на виробничих процесах, відповідач не може забезпечити передачу зерна кукурудзи відповідно якісним показникам за договором № ХМЛ 007 КС від 29 жовтня 2014 року на суму 940 000 грн. та ДСТУ. Тому, в свою чергу відповідач просить дозволити повернути отримані кошти в розмірі 940 000 грн. на рахунок позивача та оформити відповідні документи по закриттю зобовязань по договору.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані докази та давши їм оцінку в сукупності, судом враховується наступне.

Обгрунтовуючи вимоги про стягнення пені, позивач вказує на наявність в договорі п. 8.4., в якому наведено, що у випадку не поставки або несвоєчасної поставки товару згідно умов даного договору, постачальник сплачує покупцеві на вимогу останнього пеню у розмірі 0, 1 відсотка загальної вартості не поставленої партії товару за кожен день прострочення.

В силу п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Договором строк нарахування пені не визначений. Вказівка на нарахування пені за кожен день прострочення не має правового значення оскільки нарахування за кожен день прострочення є способом нарахування, а не періодом. Крім того не мають правового значення щодо нарахування пені і положення п. 8.9 договору стосовно припинення нарахування штрафних санкцій через дванадцять місяців від дати, коли товар мав бути поставлений. Так не визначивши в договорі період нарахування пені, остання має нараховуватись в межах шестимісячного строку, а тому момент припинення нарахування обумовлений законом.

Таким чином, період нарахування пені обчислюється від дня, коли зобовязання мало бути виконане. Із специфікації вбачається, що поставка товару має бути виконана у період з 29 жовтня 2014 року по 18 листопада 2014 року. Отже прострочення виникло з 19 листопада 2014 року, яке і є початком періоду нарахування пені. Як вбачається з розрахунку, позивач нарахував пеню з 1 липня 2015 року, тобто поза межами законодавчо встановленого періоду нарахування. Таким чином, поданий позивачем розрахунок не відповідає законодавчо встановленому порядку нарахування пені, а тому позов в цій частині не може бути задоволений.

Обгрунтовуючи стягнення 3% річних, позивач посилається на ст. 625 ЦК України і вказує, що з 14.08.2015 року у відповідача виникло грошове зобовязання щодо повернення 940 000 грн., оскільки вимогу про повернення зазначених грошей протягом трьох банківських днів відповідач отримав 11.08.2015 року.

За ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних за прострочення саме грошового зобовязання.

Натомість, обовязок повернення відповідачем суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії мають вчинятися не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар (чи товар неналежної якості). За змістом договору у відповідача не виникло грошових зобовязань перед позивачем.

Як відмічено в п. 1.1. постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Отже критерієм оцінки зобовязання як грошового є саме обовязок сплатити гроші (а не повернення сплаченої передоплати) за змістом договору. За договором же поставки повернення авансу не є ні предметом ні ціною договору. Вимога ж повернення грошей не є тотожною вимозі про сплату грошей.

За таких обставин, обовязок щодо повернення грошей, отриманих як передоплату не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні ст. 625 ЦК України. В свою чергу, нарахування 3 % річних на таке зобовязання є неправомірним.

Отже, підстави для нарахування трьох процентів річних відсутні, в звязку з чим вимоги позивача, в цій частині також задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання стягнення процентів за користування чужими грішми, судом враховується наступне.

Як вбачається з матеріалів справи (лист від 12.12.2014 року № 68) відповідач повідомив позивача про неможливість забезпечити передачу зерна відповідно якісним показникам за договором і ГОСТом. Таким чином, підстава здійснення передоплати позивачем відпала.

Статтею 1212 ЦК обумовлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 2 ст. 1214 ЦК з посиланням на ст. 536 ЦК України передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей.

Статтею 536 ЦК України обумовлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Заявляючи вимогу про стягнення процентів за користування чужими грішми, позивач посилається на ст. ст. 536, 1212 ЦК України. При чому, розмір таких нарахувань, врахувавши відсутність договірного визначення розміру процентів, позивач вважав за можливе нарахувати із застосуванням ст. 231 ГК України за обліковою ставкою НБУ (заява про збільшення позовних вимог).

Розмір процентів за користування чужими грішми у разі не поставки товару (поставки неналежної якості) та збереження коштів без достатньої правової підстави, як вбачається зі змісту договору, останнім не передбачений, не передбачений він також і законом та іншими актами цивільного законодавства.

Правовий аналіз змісту правовідносин, які регулюються ст. 231 ГК України (розмір штрафних санкцій, якими за ГК є неустойка, штраф, пеня) та правовідносин, які виникли між сторонами внаслідок користування чужими грішми, не дає підстав дійти висновку про можливість її застосування при нарахуванні відсотків за користування чужими коштами оскільки правова природа цих нарахувань відмінна від правової природи та змісту штрафних санкцій.

Таким чином, в даному випадку, а ні договором, а ні законом не не встановлений процент за користування чужими коштами.

Пункт 6.2. постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань розяснює, що підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Відсутність же одного з чинників розміру процентів не дає змоги застосувати ст. 536 ЦК України.

Враховуючи наведене судом не здобуто правових підстав для задоволення позову в звязку з чим у позові слід відмовити.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Повний текст складено 15 квітня 2016 року.

Суддя Ю.В. Гладюк

Від друк 3 прим:

1 до справи

2 позивачу

3 - -відповідачу