РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2016№910/3577/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/3577/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний інститут фінансових та промислових експертиз», м. Київ,

до публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик», м. Київ,

про стягнення 145 458 грн.,

за участю представників:

позивача - Святогора О.А. (довіреність від 18.03.2016 № б/н);

відповідача - не з'явився.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний інститут фінансових та промислових експертиз» (далі - Інститут) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» (далі - Товариство) 135 332,12 грн. втрат від інфляції; 10 126 грн. 3% річних, а всього 145 458 грн., нарахованих на суму 183 600 грн. простроченої заборгованості, яка підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2013, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.03.2014 зі справи №910/14083/13.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що:

рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/14083/13 за позовом Інституту до Товариства про стягнення грошових коштів позовні вимоги Інституту задоволено; стягнуто з Товариства 180 000 грн. основного боргу; постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.03.2014 рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/14083/13 залишено без змін; 01.04.2014 на виконання вказаного рішення видано наказ;

17.04.2014 державним виконавцем Макаренком С.В. відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС) відкрито виконавче провадження №43004281; протягом 2014 року ВДВС приймав в межах виконавчого провадження №43004281 постанови про зупинення виконавчого провадження від 01.10.2014 та про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження від 10.11.2014; 29.10.2015 ВДВС прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з тим, що відсутня реєстрація речових прав на нерухоме майно відповідача, яке знаходиться на балансі відповідача і території обслуговування ВДВС;

ухвалами господарського суду міста Києва від 02.07.2014, від 30.07.2014, від 06.10.2014 та від 03.11.2014 Інституту відмовлено у задоволенні заяв про зміну способу виконання рішення;

оскільки рішення господарського суду від 10.12.2013 у справі №910/14083/13 залишається не виконаним, позивач просить суд стягнути з відповідача 135 332,12 грн. втрат від інфляції та 10 126 грн. 3% річних, нарахованих на суму 183 600 грн. простроченої заборгованості.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.03.2016 порушено провадження у справі.

Відповідач 18.04.2016 подав суду відзив на позов, в якому зазначив таке:

статтею 1 Закону України «Про ведення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25%, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна;

виходячи з норм статуту відповідача, 100% корпоративних прав (статутного капіталу) Товариства належить державі в особі Фонду державного майна України;

позивачем допущено математичну помилку в показнику грошової суми в частині 3% річних - замість 9 927 грн. вказано 10 126 грн.;

враховуючи кризовий стан в державі, відповідач перебуває у дуже скрутному фінансовому становищі, всі рахунки Товариства заарештовані на підставі постанов про накладення арешту на майно та на банківські рахунки ВДВС, і, як наслідок, відповідач не може здійснювати господарську діяльність та проведення розрахунків з контрагентами та дебіторами, а також належно виконати рішення господарського суду міста Києва від 01.04.2014 №910/14083/13;

борг відповідача перед позивачем у справі №910/14083 виник під час та з вини перебування на посаді керівника Товариства - підписанта позовної заяви у даній справі - ОСОБА_2, який на сьогоднішній день перебуває на посаді генерального директора Інституту.

Представник відповідача у судове засідання 18.04.2016 не з'явився, проте 18.04.2016 подав суду клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку її розгляду.

Представник позивача заперечив проти відкладення розгляду справи.

Суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 18.04.2016 без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами з огляду на таке:

- у судові засідання господарського суду міста Києва, призначені на 28.03.2016 та 18.04.2015, представник відповідача не з'явився, 18.04.2016 подав клопотання про відкладення розгляду справи;

- про дату, час та місце даного судового засідання відповідача було повідомлено 01.04.2015 належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення, яке міститься в матеріалах справи;

- відповідно до частин першої і третьої статті 28 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника; представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації;

- відповідач, маючи достатньо часу для підготовки до судового засідання, у разі неможливості участі його представника у судовому засіданні, не був позбавлений права надати довіреність іншій особі для представлення інтересів відповідача у справі №910/3577/16.

Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.01.2013 Інститутом (юридична фірма, рекламіст або виконавець) та Товариством (замовник або довіритель) укладено договір №1 про надання юридичних послуг (далі - Договір), за умовами якого:

- на умовах Договору замовник дає завдання юридичній фірмі по захисту майнових інтересів замовника при розгляді позову Державної податкової інспекції Солом'янського району м. Києва про стягнення 32 123 306 грн., справа №2а-6314/10/2670 (пункт 1.1 Договору);

- на підтвердження факту надання юридичною фірмою замовнику юридичних послуг відповідно до умов Договору складається акт виконаних робіт з описом повного переліку послуг, які надані юридичною фірмою (пункт 1.2 Договору);

- протягом семи днів з моменту укладання Договору замовник здійснює попередню оплату в сумі 15 000 грн. плюс податок на додану вартість в сумі 3 000 грн. - загалом 18 000 грн. (пункт 4.2 Договору);

- оплата залишку в сумі 135 000 грн. плюс податок на додану вартість в сумі 27 000 грн. - загалом 162 000 грн. здійснюється після підписання замовником акта виконаних робіт протягом десяти днів. Оплата за підпунктом 4.2.2 пункту 4.2 Договору здійснюється тільки у випадку прийняття рішення про відмову у позові Державної податкової інспекції Солом'янського району м. Києва про стягнення 32 123 306 гривень, справа №2а-6314/10/2670 в сумі 50% (пункт 4.3 Договору).

В підтвердження надання Інститутом послуг за Договором та отримання їх відповідачем, сторонами в лютому 2013 року складено акт від 27.02.2013 №б/н про надання юридичних послуг.

Відповідно до вказаного акта позивач надав відповідачу комплекс послуг за Договором щодо захисту інтересів Товариства при розгляді позову Державної податкової інспекції Солом'янського району м. Києва до Товариства про стягнення податкової заборгованості.

Разом з тим, сторонами визначено перелік та опис послуг, які надавалися за Договором. Згідно з пунктом 3 акта від 27.02.2013 №б/н про надання юридичних послуг загальна вартість робіт складає 180 000 грн. Вказаний акт підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками.

На виконання умов Договору позивач надав відповідачу узгоджені сторонами в Договорі послуги на загальну суму 180 000 грн., проте відповідач послуги не оплатив, внаслідок чого у Товариства утворилась заборгованість за Договором у сумі 180 000 грн.

У зв'язку з наявним у Товариства боргом у сумі 180 000 грн. Інститут звернувся до господарського суду міста Києва з вимогами про стягнення 180 000 грн. основного боргу.

Зазначені обставини встановлені в рішенні господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/14083/13 за позовом Інституту до Товариства; вказаним рішенням, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.03.2014, позов задоволено повністю та стягнуто з Товариства на користь Інституту: 180 000 грн. основного боргу та 3 600 грн. судового збору.

Відповідно до частини другої статті 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Враховуючи склад сторін у даній справі та справі №910/14083/13, який є тотожним, факти, встановлені судовим рішенням у справі №910/14083/13, є преюдиційними для даної справи.

За таких обставин, заборгованість Товариства перед Інститутом у сумі 180 000 грн. є встановленим юридичним фактом та доказуванню не підлягає.

Слід також зазначити, що станом на 18.04.2016 рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/14083/13 відповідачем у добровільному порядку не виконано.

Позивач просить суд стягнути з відповідача відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) втрати від інфляції у сумі 135 332,12 грн. та 3% річних у сумі 10 126 грн. за період з 01.04.2014 по 01.01.2016, розрахованих на суму 180 000 грн.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню частково, враховуючи таке.

Стаття 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини, інші юридичні факти, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Внаслідок укладення Договору між сторонами виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України (далі - ГК України) як спеціального акта законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке ж положення міститься і в статті 173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою та другою статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій. Передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Порушенням зобов'язання, згідно зі статтею 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення питання про стягнення основного боргу.

У пункті 1.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова №14) зазначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Згідно з абзацом другим пункту 7.1 Постанови №14 саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Таким чином, право позивача на нарахування втрат від інфляції та 3% річних на встановлену рішенням господарського суду міста Києва від 01.04.2014 у справі №910/14083/13 заборгованість встановлено законодавством України, а скрутне фінансове становище відповідачем не може бути підставою для відмови у задоволенні законних вимог позивача.

Судом встановлено, що позивач нараховує втрати від інфляції та 3% річних на загальну суму 180 000 грн., стягнуту з відповідача за рішенням господарського суду міста Києва від 11.03.2014 у справі №910/14083/13.

Відповідно до абзаців третього та четвертого пункту 7.1 Постанови №14 якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Судом встановлено, що рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2013 у справі №910/14083/13 набрало законної сили 11.03.2014.

Враховуючи викладене, датою, з якої мають нараховуватися втрати від інфляції та 3% річних, є 12.03.2014.

Разом з тим, суд не може виходити за межі початку періоду, визначеного позивачем, а тому періодом нарахування втрат від інфляції та 3% річних є з 01.04.2014 (дата видачі наказу у справі №910/14083/13) по 01.01.2016 (дата, визначена позивачем у розрахунку).

У пункті 1.12 Постанови №14 зазначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 ГПК господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Згідно з пунктом 3 Постанови №14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97 при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Судом перевірено здійснений позивачем розрахунок сум втрат від інфляції та 3% річних та встановлено, що такий розрахунок неправильний.

За перерахунком суду до стягнення з відповідача підлягають: 132 678,55 грн. втрат від інфляції і 9 483,29 грн. 3% річних, у стягненні ж решти сум втрат від інфляції (2 653,57 грн.) та 3% річних (642,71 грн.) слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» (03680, м. Київ, просп. Перемоги, 49/2; ідентифікаційний код 14308569) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного рішення суду, на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний інститут фінансових та промислових експертиз» (04053, м. Київ, вул. Артема, 40А; ідентифікаційний код 31283274): 132 678 (сто тридцять дві тисячі шістсот сімдесят вісім) грн. 55 коп. втрат від інфляції; 9 483 (дев'ять тисяч чотириста вісімдесят три) грн. 29 коп. 3% річних та 2 132 (дві тисячі сто тридцять дві) грн. 43 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.04.2016.

Суддя О. Марченко