РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016Справа №910/5066/16

За позовом Державного підприємства "Завод 410 ЦА"

до відповідача: Державної установи "Державний авіаційний медичний центр цивільної авіації"

про: стягнення заборгованості та штрафних санкцій

Суддя О.С.Комарова

За участю представників сторін:

від позивача Рижих Ю.С. (представник за довіреністю);

Демський А.Л. (представник за довіреністю);

від відповідача Троценко Б.Д. (Голова комісії);

Яцик Л.Л. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 12 квітня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Державне підприємство "Завод 410 ЦА", 22 березня 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 48-709 від 17.03.2016 року до відповідача, Державної установи "Державний авіаційний медичний центр цивільної авіації" про: стягнення заборгованості та штрафних санкцій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як споживач, не здійснив оплату вартості наданих йому позивачем послуг за договором на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою суду від 24.03.2016 року порушено провадження у справі № 910/5066/16, призначено розгляд справи на 12.04.2016 року.

Через відділ діловодства суду 05.04.2016 року від представника позивача надійшло клопотання, яке було долучено судом до матеріалів справи.

Представник позивача в судове засідання 12.04.2016 року з'явився, позовні вимоги підтримав та надав пояснення по суті спору. Представник відповідача у судове засідання 12.04.2016 року з'явився, подав заперечення на позовну заяву, яке було долучено судом до матеріалів справи.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2013 року між позивачем (надалі - Постачальник) та Державною установою "Державний авіаційний медичний центр цивільної авіації України" (далі - Споживач) укладено договір на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії № 131 (по тексту - Договір, копія міститься в справі), згідно п. 1.1. якого Постачальник бере на себе зобов'язання виробляти, транспортувати та постачати для потреб Споживача теплову енергію в гарячій воді (згідно ДК-016-2010-код класифікатора 35.30.1-«Пара та гаряча вода; постачання пари та гарячої води»), а Споживач - сплачувати за одержану і силову енергію, згідно тарифів, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, для Постачальника в терміни, що передбачені договором.

Пунктами 3.2.2 та 3.2.3 Договору передбачено, що Споживач зобов'язаний дотримуватися обсягів використання теплової енергії, які зазначені в Додатку № 2, не допускаючи їх перевищення і виконувати умови та порядок оплати одержаної теплової енергії в обсягах (додаток № 2) і в терміни, які передбачені чинним договором.

Відповідно до п.п. 4.2.1 та 4.2.3 Договору Постачальник зобов'язується забезпечувати подачу теплової енергії Споживачеві в обсягах, обумовлених Договором, та гарантувати безпечне користування тепловою енергією за умови дотримання Споживачем умов Договору, "ПКТЕ", "ПТЕТУіТМ".

Як вбачається з п. 6.1.3 Договору Споживач не пізніше ніж за 20 днів до початку розрахункового періоду сплачує Постачальникові вартість зазначеної в Договорі кількості теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця. Сума договору складає 794 000,00 грн., в тому числі ПДВ - 132333,00 грн.

Позивач стверджує, що відповідач свої зобов'язання за Договором щодо оплати вартості спожитої теплової енергії не виконував, внаслідок чого за період з грудня 2015р. по лютий 2016р. у останнього утворилась заборгованість перед позивачем, яка, за розрахунками позивача, становить 411 450,84 грн., що підтверджується актами: № 03/12 від 31.12.2015 року на суму 127 691,64 грн., № 03/01 від 31.01.2016 року на суму 167 102,64 грн. та № 03/02 від 29.02.2016 року на суму 116 656,56 грн. (копії актів містяться в матеріалах справі).

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом, 20 червня 2013 року між позивачем та Державною установою "Державний авіаційний медичний центр цивільної авіації України" укладено договір на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії № 131, згідно п. 1.1. якого Постачальник бере на себе зобов'язання виробляти, транспортувати та постачати для потреб Споживача теплову енергію в гарячій воді (згідно ДК-016-2010-код класифікатора 35.30.1-«Пара та гаряча вода; постачання пари та гарячої води»), а Споживач - сплачувати за одержану і силову енергію, згідно тарифів, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, для Постачальника в терміни, що передбачені договором.

З матеріалів справи вбачається, що в період з грудня 2015р. по лютий 2016р. постачальник надав споживачу узгоджені сторонами послуги, однак замовник послуги не оплатив, внаслідок чого у відповідача, за розрахунками позивача, утворилась заборгованість, яка станом на квітень 2016 року становить 411 450,84 грн., що підтверджується актами: № 03/12 від 31.12.2015 року на суму 127 691,64 грн., № 03/01 від 31.01.2016 року на суму 167 102,64 грн. та № 03/02 від 29.02.2016 року на суму 116 656,56 грн.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що доказів здійснення з боку відповідача на користь позивача сплати грошових коштів в оплату наданих послуг за спірний період, станом на квітень 2016 року суду не надано, обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії № 131 від 20.06.2013 року в сумі 411 450,84грн.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 23 457,37 грн., штраф - 28 801,46 грн., 3% річних у розмірі 1602,92 грн. та інфляційних втрат у розмірі 633,86 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України у справах №23/225 від 28.02.2011 року, №06/5026/1052/2011 від 27.04.2012 року та № 3-88гс11 від 09.04.2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Таким чином, умовами договору та Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати пені та штрафу.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

При цьому, в п. 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Відповідно до п. 7.2.2 Договору за несвоєчасну оплату вартості теплової енергії згідно Р.6 чинного договору - пеня у розмірі 0,1%, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, чинної під час періоду, за який сплачується пеня, від вартості простроченого платежу за кожний день прострочення, індекс інфляції, 3% річних, 7% штрафу за несвоєчасну оплату понад 30 діб.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Таким чином, здійснивши перевірку розрахунків пені, з урахуванням того, що позивач самостійно визначив період нарахування пені та не подав заяву про вихід за межі позовних вимог, суд дійшов висновку, що розрахунок здійснено вірно, а тому стягненню з відповідача підлягає 23 457,37 грн. пені.

Окрім того, позивачем була заявлена позовна вимога про стягнення 7% штрафу в розмірі 28 801,46 грн. на підставі п. 7.2.2 договору, а відтак, здійснивши розрахунок 7% штрафу, суд дійшов висновку, що він здійснений вірно та стягненню з відповідача підлягає 28 801,46 грн. 7% штрафу.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що останній виконаний вірно, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних в розмірі 1 602,92 грн. та 633,86 грн. інфляційних втрат.

Відповідачем було подано заперечення на позовну заяву, в яких відповідач зазначив, що в нього не було змоги самостійно оплатити отримані послуги, лише за судовим рішенням, що унеможливлює своєчасне виконання. Окрім того, відповідач зауважив, що стягнення, на його думку, 7% є неправомірним, а підрахована пеня позивачем є недоведеною.

Проаналізувавши, заперечення відповідача та матеріали справи, суд дійшов висновку, що його доводи є безпідставними та необґрунтованими, та не спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню про стягнення 465 946,45 грн. з них: основного боргу - 411 450,84 грн., пені - 23 457,37 грн., 7% штрафу - 28 801,46 грн., 3% річних - 1 602,92 грн. та інфляційних втрат - 633,86 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державної установи "Державний авіаційний медичний центр цивільної авіації" (03151, м. Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛИНСЬКА, будинок 66-А; ЄДРЮОФОП 21604340) на користь Державного підприємства "Завод 410 ЦА" (ЄДРЮОФОП 01128297, адреса: 03151, м. Київ, ПРОСПЕКТ ПОВІТРОФЛОТСЬКИЙ, будинок 94) основний борг у розмірі - 411 450,84 грн. (чотириста одинадцять тисяч чотириста п'ятдесят гривень 84 копійки), пені в розмірі - 23 457,37 грн. (двадцять три тисячі чотириста п'ятдесят сім гривень 37 копійок), 7% штрафу - 28 801,46 грн. (двадцять вісім тисяч вісімсот одна гривня 46 копійок), 3% річних - 1 602,92 грн. (одна тисяча шістсот дві гривні 92 копійки), інфляційних втрат - 633,86 грн. (шістсот тридцять три гривні 86 копійок) та судового збору - 6 989,20 грн. (шість тисяч дев'ятсот вісімдесят дев'ять гривень 20 копійок). Видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 18.04.2016 року.

Суддя О.С. Комарова