ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18 квітня 2016 р. Справа № 918/65/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго"

до відповідача ОСОБА_1 кооперативу "Товариство приватних забудовників "Світло"

про врегулювання розбіжностей по договору про приєднання, яке не є стандартним

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2, дов. № 92 від 30.12.2015 року

від відповідача: ОСОБА_3, НОМЕР_1 від 04.07.2006 року

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство "Рівнеобленерго" (позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_1 кооперативу "Товариство приватних забудовників "Світло" (відповідач) про врегулювання розбіжностей по договору про приєднання, яке не є стандартним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

09.12.2014 року відповідач звернувся до позивача із заявою про приєднання електроустановок певної потужності. 20.03.2015 року позивач надав відповідачеві проект договору про приєднання, яке не є стандартним, до електричних мереж позивача відповідно до типової форми. 14.01.2016 року відповідач повернув проект договору, наданий позивачем, із протоколом розбіжностей. 02.02.2016 року між сторонами проведено переговори з метою врегулювання розбіжностей, про що складено протокол узгодження розбіжностей, підписаний зі сторони позивача.

Враховуючи, що ні протокол врегулювання розбіжностей, ні типовий проект договору відповідачем не підписані, позивач звернувся до суду з позовом про врегулювання розбіжностей та про викладення неврегульованих розбіжностей у редакції позивача.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 179, 181, 184 ГК України тощо.

Ухвалою від 03.02.2016 року порушено провадження, справу призначено до розгляду на 15.02.2016 року.

Ухвалою суду від 15.02.2016 року розгляд справи відкладено до 29.02.2016 року.

Ухвалою суду від 29.02.2016 року розгляд справи відкладено до 14.03.2016 року.

Ухвалою суду від 14.03.2016 року розгляд справи відкладено на 04.04.2016 року.

Ухвалою суду від 04.40.2016 року продовжено строк розгляду господарського спору на 15 днів, у судовому засіданні оголошено перерву на 18.11.2016 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Суд, оцінивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, встановив, що предметом спору є врегулювання розбіжностей, що виникли при укладенні договору про приєднання до електричних мереж на підставі типової форми, однією із сторін за яким є суб'єкт природної монополії, тобто укладення відповідного договору є обов'язком для останнього в силу прямої вказівки закону.

Зокрема, позивач у справі є суб'єктом природної монополії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами згідно з постановою НКРЕ № 730 від 28.04.2011 року, який здійснює постачання електричної енергії за регульованим тарифом на підставі ліцензій НКРЕ № 194759, № 194759 від 16.05.2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.12.2014 року відповідач звернувся до позивача із заявою про приєднання електроустановок певної потужності.

Згідно з підп. 3.1.1., 3.1.2. п. 3.1. Постанови Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, від 17.01.2013 року № 32 "Про затвердження Правил приєднання електроустановок до електричних мереж" (надалі - Правила) приєднання, яке не є стандартним, передбачає подання замовником до електропередавальної організації заяви про приєднання електроустановки певної потужності відповідно до додатка 2 до цих Правил та необхідних документів. При приєднанні електроустановок, призначених для виробництва електричної енергії, потужністю до 10 МВт замовник звертається із заявою про приєднання електроустановок до електропередавальної організації, на території здійснення ліцензованої діяльності якої розташовані електроустановки замовника. Безоплатну підготовку та видачу електропередавальною організацією проекту договору про приєднання відповідно до додатка 1 до цих Правил та підписаних технічних умов, які є невід'ємною частиною договору про приєднання (не пізніше 15 робочих днів від дня подання заяви замовника про приєднання електроустановки та 30 робочих днів у разі необхідності їх узгодження з власником магістральних/міждержавних електричних мереж). Технічні умови приєднання, яке не є стандартним, до електричних мереж електроустановок складаються за типовою формою відповідно до додатка 5 до цих Правил.

Судом встановлено, що 20.03.2015 року позивач надав відповідачеві проект договору № 620-14-ЦО-Рвс від 24.12.2014 року про приєднання, яке не є стандартним, до електричних мереж позивача відповідно до типової форми, затвердженої Додатком № 1 до Правил, та технічні умови приєднання, яке не є стандартним, до електричних мереж.

Тобто надання позивачем відповідачеві проекту договору відбулося поза межами строку, встановленого Правилами.

14.01.2016 року відповідач повернув підписаний договір, наданий позивачем, із протоколом розбіжностей, в якому п.п. 1.1., 1.3., 1.7. та 3.5. викладені в іншій редакції.

02.02.2016 року між сторонами проведено переговори з метою врегулювання розбіжностей за участю представників обох сторін, на яких усно погоджено викласти спірні пункти договору у редакції позивача, про що складено протокол узгодження розбіжностей, підписаний зі сторони позивача. Представник відповідача, якому запропоновано з'явитися 03.03.2016 року для підписання протоколу узгодження розбіжностей, на вказану дату не з'явився, протоколу узгодження розбіжностей не підписав. Отже, розбіжності до договору сторонами у добровільному не врегульовані.

За п. 1.3. Правил електропередавальна організація не має права відмовити в приєднанні до її мереж електроустановки замовника за умови дотримання ним вимог цих Правил. Послуга з приєднання надається на підставі договору про приєднання, що укладається за типовою формою.

Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається (ч. 2 ст. 275 ГК України).

Відповідно до ч.ч. 1-4, 6, 7 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови. Суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У силу вимог ч. 4 ст. 275 ГК України виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії. Розбіжності, що виникають при укладенні такого договору, врегульовуються відповідно до вимог цього Кодексу.

За приписами ч. 3 ст. 184 ГК України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених ст. 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами ст. 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

У свою чергу, за ч.ч. 1-7 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

З наведеної норми вбачається такий порядок врегулювання розбіжностей, що виникли при його укладенні: сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей. Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Вказана норма регламентує єдиний та послідовний перелік дій, спрямованих на укладення договору та врегульовує розбіжностей, що виникають у зв'язку з цим, а також встановлює строки, в межах яких такі дії мають відбуватися, тобто кожна наступна дія перебуває у прямому взаємозв'язку із попередньою та не є самостійною і окремою як в часі, так і в порядку її вчинення.

Судом з матеріалів справи встановлено, що відповідач звернувся до позивача із заявою про приєднання електроустановок певної потужності 09.12.2014 року (пропозиція укласти договір), позивач надав відповідачеві проект договору 20.03.2015 року (відповідь на пропозицію, що отримана після закінчення встановленого строку), відповідач повернув підписаний договір із протоколом розбіжностей 14.01.2016 року (нова пропозиція), 03.02.2016 року позивач подав до суд позов про врегулювання розбіжностей.

Отже, між зверненням відповідача із пропозицією укласти договір та наданням позивачем проекту договору минуло понад 4 місяці, а між наданням позивачем проекту договору та його поверненням відповідачем із протоколом розбіжностей минуло майже 10 місяців, тобто укладення договору про приєднання не можна вважати таким, що відбувалося у порядку, визначеному ст. 181 ГК України.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Згідно з ч. 2 ст. 645, ст. 646 ЦК України відповідь, одержана із запізненням, є новою пропозицією. Відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію.

Як зазначалося, договір із протоколом розбіжностей надісланий відповідачем позивачеві поза межами строку, встановленого для прийняття пропозиції, та на інших умовах, аніж запропоновано позивачем.

Таким чином, одержання позивачем від відповідача договору з протоколом розбіжностей не може вважатися узгодженням розбіжностей у порядку, визначеному ст. 181 ГК України, оскільки є новою пропозицією відповідача, а відтак позивач, маючи заперечення щодо окремих умов договору, повинен був скласти протокол розбіжностей, про що зробити застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надіслати відповідачу два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором, а відповідач, у свою чергу, отримавши протокол розбіжностей щодо умов договору, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, передати у двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими.

У той же час в матеріалах справи відсутні докази складання позивачем протоколу розбіжностей на запропоновані відповідачем умови договору та направлення такого протоколу останньому, що, знову ж таки, виключає можливість їх врегулювання судом у порядку, передбаченому ч. 7 ст. 181 ГК України.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч.ч. 1, 2 ст. 180 ГК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 181 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Частиною 1 ст. 649 ЦК України передбачено, що розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору (ч. 1 ст. 187 ГК України).

З наведеного вбачається, що укладення договору про приєднання, яке не є стандартним, до електричних мереж не відбулося у зв'язку із недосягненням сторонами згоди щодо усіх умов, які є необхідними для цього виду договору.

Судом також не встановлено, що одна із сторін здійснила фактичні дії щодо виконання вказаного договору.

Щодо передачі позивачем спору на вирішення суду у порядку, передбаченому ч.ч. 5, 7 ст. 181 ГК України, то, як зазначалося, сторонами не дотримано строків, встановлених вказаною статтею, а тому договір із протоколом розбіжностей є новою пропозицією, а не розбіжностями, що залишилися неврегульованими, а тому не підлягають врегулюванню у судовому порядку.

Суд також звертає увагу, що позивачем передано на врегулювання лише розбіжності щодо окремих пунктів договору, а не договору в цілому, тоді як сам договір не є укладеним.

Стосовно посилання позивача на те, що останній не має права відмовити в приєднанні до мереж його електроустановки, тобто укладення такого договору є обов'язковим в силу прямої вказівки закону, що, на думку позивача, є підставою звернення до суду з відповідним позовом, то вказаний обов'язок стосується виключно позивача, як монополіста, є імперативним виключно для нього та закріплений законодавцем з метою захист прав саме замовника та не породжує зустрічного обов'язку в останнього.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивач належними та достатніми доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів правових підстав для укладення договору у судовому порядку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимоги.

Судовій збір відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 18.04.2016 року.

Суддя Андрійчук О.В.