ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року Справа № 910/23232/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

суддів Ковтонюк Л.В.,

Овечкіна В.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Центренерго"
на рішеннягосподарського суду міста Києва від 09.11.2015 р. (суддя Зеленіна Н.І.)
та на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 р. (судді: Пономаренко Є.Ю., Буравльов С.І., Дідиченко М.А.)
у справі№910/23232/15 господарського суду міста Києва
за позовомДержавного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"
доПублічного акціонерного товариства "Центренерго"
простягнення 6 862 444 грн. 24 коп.
за участю представників:
від позивача Войтенко А.І., довіреність №38 від 21.03.2016 р.
від відповідачаСавєльєв С.І., довіреність №864/22 від 18.12.2015 р.

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом до Публічного акціонерного підприємства "Центренерго" про стягнення 6 862 444 грн. 24 коп. заборгованості, а саме: 1 858 190 грн. 86 коп. пені, 4 893 405 грн. 86 коп. інфляційних втрат, 110 847 грн. 52 коп. 3% річних.

Позов вмотивований порушенням відповідачем договірних зобов'язань з своєчасної оплати поставленого вугілля і, як наслідок, нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.11.2015 р. у справі №910/23232/15 позов задоволено, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 1 000 000 грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 110 847 грн. 52 коп. та інфляційні втрати в розмірі 4 893 405 грн. 86 коп.

Підставою для прийняття вказаного судового рішення стала доведеність позивачем факту прострочення відповідачем виконання свого грошового зобов'язання з оплати вартості поставленого вугілля, а також зменшення судом заявленого до стягнення розміру пені, як це передбачено ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України.

При цьому, місцевим господарським судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду на 6 місяців рівними частинами.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 р. у справі №910/23232/15 рішення господарського суду міста Києва від 09.11.2015 р. залишено без змін.

Не погодившись з прийнятими судовими актами, Публічне акціонерне товариство "Центренерго" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 09.11.2015 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 р. в частині стягнення 1 000 000 грн. 00 коп. пені та в частині відмови в задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання судового рішення. При цьому, скаржник просить господарський суд касаційної інстанції прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені та задовольнити клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду. В частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних заявник касаційної скарги погоджується з рішеннями, прийнятими господарськими судами попередніх інстанцій, та просить залишити їх без змін.

Касаційна скарга відповідача обґрунтована неправильним застосуванням місцевим та апеляційним господарськими судами норм матеріального та процесуального права, а саме приписів Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які визначають порядок нарахування неустойки (штрафу, пені) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 29.03.2016 р. касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 18.04.2016 р.

Представник позивача скористався своїм правом, передбаченим ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та до початку судового розгляду подав відзив, в якому заперечив проти задоволення касаційної скарги.

В судове засідання 18.04.2016 р. з'явились представники позивача та відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив оскаржувані судові акти залишити без змін.

Перевіривши повноту встановлення місцевим та апеляційним господарськими судами обставин справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 16.10.2014 р. між Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Центренерго" (покупець) було укладено договір поставки №44/1-96.

На виконання умов вказаного договору позивачем поставлено відповідачу кам'яне вугілля, яке було прийнято останнім, що підтверджується актами приймання-передачі.

Однак, зобов'язання з оплати поставленого вугілля покупцем виконувались неналежним чином, було допущено прострочення сплати грошових коштів.

За таких обставин, враховуючи, що спір виник у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання з своєчасної оплати поставленого товару, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити індексацію ціни, 3% річних та пеню за прострочення виконання такого зобов'язання.

Отже, предметом судового розгляду у справі №910/23232/15 є вимоги позивача до відповідача про стягнення 1 858 190 грн. 86 коп. пені, 4 893 405 грн. 86 коп. інфляційних втрат, 110 847 грн. 52 коп. 3% річних.

З огляду на наявні в матеріалах справи докази та керуючись приписами ст. ст. 530, 546, 549, 611, 625, місцевий господарський суд, з яким погодився господарський суд апеляційної інстанції, прийшов до висновку, що відповідачем було порушено зобов'яння з оплати поставленого вугілля за договором №44/1-96 від 16.10.2014 р. в строки визначені в договорі, що є підставою для стягнення з останнього пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Крім того, зважаючи на обставини справи та ступінь виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем, господарські суди попередніх інстанцій на підставі ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 83 Господарського процесуального кодексу України зменшили заявлений до стягнення розмір пені до 1 000 000 грн. 00 коп.

Поряд з цим, місцевий та апеляційний господарські суди прийшли до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочку виконання судового рішення, оскільки дане клопотання скаржника обґрунтовано лише посиланням на скрутне матеріальне становище, а суди при його розгляді враховували як інтереси боржника, так і інтереси стягувача, який у даному випадку є державним підприємством.

В свою чергу, здійснюючи касаційний перегляд судових рішень, прийнятих господарськими судами попередніх інстанцій у справі №910/23232/15, колегія суддів Вищого господарського суду України не може повністю погодитись із зробленими ними висновками. Зокрема, стосовно позовної вимоги про стягнення пені господарський суд касаційної інстанції вбачає за необхідне зазначити наступне.

Під час судового розгляду справи №910/23232/15 відповідач посилався на ті обставини, що ухвалою господарського суду міста Києва від 09.02.2004 р. порушено справу №15/76-б про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Центренерго" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника до закінчення провадження у справі.

У зв'язку з цим, на думку відповідача, протягом дії мораторію не може бути нараховано неустойку (штраф, пеню) за не виконання чи не належне виконання ним своїх грошових зобовязань, що передбачено ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, яка була чинною на момент порушення справи про банкрутство).

Надаючи оцінку даним доводам відповідача, місцевий господарський суд зазначив, що за приписами ст. 12 вказаного закону у відповідній редакції мораторій на задоволення вимог кредиторів поширюється лише на зобов'язання, строки виконання яких настали до подання заяви про порушення справи про банкрутство. При цьому, спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли після порушення справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Центренерго".

Апеляційний господарський суд, з огляду на правову позицію Верховного суду України, визнав, що в силу приписів ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони закону, безвідносно до часу їх виникнення.

Проте, господарський суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що на момент укладення договору між позивачем та відповідачем, а також на момент виникнення боргу та нарахування неустойки була чинною інша редакція закону, ніж та, якою керувався місцевий господарський суд.

При цьому, саме ч. 5 ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів. За висновками апеляційного господарського суду, вимоги позивача є саме вимогами поточного кредитора, оскільки такі вимоги виникли після порушення справи про банкрутство відповідача.

В свою чергу, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає наведені висновки як місцевого, так і апеляційного, господарського суду передчасними та необґрунтованими.

Так, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" положення цього закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим законом. Положення цього закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим законом. Положення цього закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Таким чином, наведені норми регулюють яка редакція Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" має застосовуватись залежно від стадії, на якій перебував боржник на момент набрання ним чинності.

При цьому, господарськими судами попередніх інстанцій не встановлювалось в якій процедурі банкрутства перебував відповідач станом на 19.01.2013 р., а, отже, і не вирішувалось питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення з нього пені за визначений позивачем період та у заявленому ним розмірі з урахуванням норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що підлягають застосуванню у даному випадку та визначають можливість задоволення тих чи інших вимог кредиторів на період введення мораторію.

Пунктом 11 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України" №11 від 24.10.2011 р. передбачено, що, відповідно до ч. 1 ст. 47 Господарського процесуального кодексу України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а ч. 1 ст. 43 названого кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Натомість, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, що закріплено в ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, враховуючи, що господарськими судами попередніх інстанцій не встановлено фактичних обставин, що безпосередньо впливають на те, які норми законодавства слід застосовувати до спірних правовідносин, а саме: не визначено в якій процедурі банкрутства перебував відповідач на момент набрання чинності нової редакції Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та в якій перебуває зараз, судова колегія Вищого господарського суду України вбачає за необхідне скасувати рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду в частині вирішення питання про можливість стягнення 1 858 190 грн. 86 коп. та в цій частині справу №910/23232/15 передати на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, справа №910/23232/15 в частині вирішення питання про можливість стягнення 1 858 190 грн. 86 коп. пені підлягає передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду, під час якого господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і, в залежності від установлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до наявних правовідносин. В іншій частині рішення господарського суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 р. та рішення господарського суду міста Києва від 09.11.2015 р. у справі №910/23232/15 скасувати в частині стягнення 1 858 190 грн. 86 коп. пені.

В цій частині справу №910/23232/15 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 р. та рішення господарського суду міста Києва від 09.11.2015 р. у справі №910/23232/15 залишити без змін.

Головуючий суддя А.С. Ємельянов

Судді: Л.В. Ковтонюк

В.Е. Овечкін