ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2016 р. Справа № 911/342/16

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро»

До Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Хмельницька область, смт. Теофіполь

Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива», Київська область, Фастівський район, с. Пилипівка

про стягнення 1 844 000,00 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

Від відповідача 1: не зявились

Від відповідача 2: ОСОБА_4

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро» (позивач) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідач1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» (відповідач2) про стягнення 1 844 000,00 грн.

Провадження у справі №911/342/16 (суддя Третякова О.О.) порушено відповідно до ухвали суду від 02.02.2016 року та призначено справу до розгляду на 02.03.2016 року.

У звязку із перебуванням судді Третякової О.О. у відпустці відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи суддю Кошика А.Ю. визначено для розгляду справи 911/342/16.

Ухвалою від 02.03.2015 року розгляд справи призначено на 17.03.2016 року.

У судове засідання 17.03.2016 відповідач 1, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав.

Ухвалою господарського суду від 17.03.2016 року розгляд справи відкладено на 07.04.2016 року.

В судовому засіданні 07.04.2016 року позивач позовні вимоги підтримав. В судове засідання 07.04.2016 року відповідач 1, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, без поважних причин повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. В судовому засідання 07.04.2016 року відповідач 2, проти позову заперечив.

Згідно до п.п. 3.9.1., 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час та місце і місце розгляду справи судом. У випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, суд розглядає справу у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази та пояснення, судом встановлено наступне.

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи 05.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АКРІС АГРО» (Замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Виконавець) було укладено Договір №б/н (далі - Договір), згідно з умовами якого (Виконавець) зобовязався виконати роботи по збиранню сої на площі 1500 гектарів протягом 30 календарних днів, орієнтовний початок робіт 20.09.2015 року, а Замовник зобовязувався прийняти та оплатити виконані роботи.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що ціна робіт за 1 гектар дорівнює 683 грн. 20 коп. без ПДВ. При цьому, сторони встановили еквівалент ціни роботи у дол. США в сумі 40 дол. США за 1 га.

Відповідно до п.3.4. Договору оплата здійснюється в українських гривнях шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок Виконавця на підставі акту передачі-приймання виконаних робіт в термін 20 (двадцять) банківських днів з дати його підписання.

Пункт 5.2. Договору передбачає, що у випадку відмови Виконавця від виконання робіт по збиранню сої, згідно Договору Виконавець сплачує на користь Замовника, штраф в розмірі 500 000,00 грн., при цьому Замовник має право залучити до проведення робіт, що є предметом Договору, іншого підрядника за рахунок Виконавця.

На виконання умов Договору позивач направив відповідачу1 телеграми 11.09.2015 року та 18.09.2015 року з вимогою розпочати роботи по збиранню сої. Копії телеграм та доказів їх направлення відповідачеві наявні у матеріалах справи.

Також позивач направляв на адресу відповідача1 23.09.2015 року телеграму про призначення 28.09.2015 року крайнім стоком для усунення недоліків (виконання робіт) згідно Договору. Згідно з даною телеграмою у разі невиконання робіт ТОВ «Акріс Агро» з 29.09.2015 року повідомило про намір відмовитись від Договору та доручити виправлення незавершеної роботи іншій особі за рахунок відповідача1, а також вимагати відшкодування збитків.

Крім того, вищезазначеною телеграмою позивач на підставі п. 5.2. Договору вимагав сплатити штрафні санкції у розмірі 500 000,00 грн. за вказаними у телеграмі реквізитами.

Однак, відповідач1 у визначений строк, який встановлений позивачем після орієнтовного строку виконання робіт за Договором, не розпочав роботи за Договором.

У звязку з чим, позивач, керуючись 5.2. Договору 05.10.2015 року уклав договір про виконання робіт з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 про виконання робіт по збиранню сої, згідно якого ціна обробки 1 га складає 846 грн. При цьому, сторони встановили еквівалент ціни роботи у дол. США в сумі 40 дол. США за 1 га. Орієнтовний обсяг робіт складає 3000га, згідно акту виконаних робіт від 23.10.2016 року роботи виконані на площі 1642,03 га.

18.02.2016 року позивачем було направлено відповідачу1 вимогу щодо сплати у строк до 26.02.2016 року у добровільному порядку коштів у сумі 1 344 000,00 грн., що складає вартість обробки 1500 га, які мав обробити і не обробив відповідач1, по ціні, погодженій з іншим виконавцем.

Враховуючи факт невиконання відповідачем1 зобовязань за Договором у встановлений строк, позивач правомірно відмовився від такого договору і залучив іншого виконавця, що з огляду на п. 5.2. Договору передбачено за рахунок Виконавця (відповідача1).

Відповідач1, в порушення п. 5.2. Договору не виконав зобовязання з відшкодування позивачу вартості робіт, виконаних іншими виконавцем, відповідну вимогу відповідач1 залишив без відповіді та задоволення.

Пунктом 1.7.1 постанови пленум Вищого господарського суду України, від 17.12.2013, № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» встановлено, що питання про те, чи мало місце пред'явлення кредитором боржникові вимоги про оплату, вирішується не під час прийняття судом позовної заяви, а виключно в процесі вирішення ним спору по суті. Отже, коли господарським судом буде з'ясовано, що таку вимогу пред'явлено після початку розгляду ним справи зі спору, пов'язаного зі стягненням заборгованості, то відповідний позов може бути задоволений, якщо строк виконання грошового зобов'язання настав до прийняття рішення по суті справи.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою ст. 550 Цивільного кодексу України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Сторонами під час укладення Договору, окрім штрафу у розмірі 500 000 грн., встановлено договірну штрафну санкцію (пункт 5.2.), яка полягає у праві позивача (Замовника) у разі відмови відповідача1 (Виконавця) від виконання робіт залучити до проведення робіт, що є предметом Договору, іншого підрядника за рахунок Виконавця.

Відповідна правова позиція викладена Вищим господарським судом України, у інформаційному листі від 15.03.2011 N 01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», а саме, у спорах щодо виконання господарських зобов'язань, учасники господарських правовідносин мають право встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобовязань, як погоджені сторонами так і ті, що приймаються ними як обовязкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх істотних умов. Істотними є умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Як умовами Договору, укладеного між позивачем та відповідачем 1, так і умовами договору, укладеного позивачем із Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, передбачено обовязок провести збір культури соя на території Рівненської та Житомирської областей, із визначенням позивачем за 5 днів до планового початку робіт місяця розташування техніки.

Інші ознаки предмету договору сторонами у справі не визначалися, тому їх відсутність не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача1 на користь позивача вартості оплачених останнім робіт, які були предметом договору, та з вини відповідача виконані іншим субєктом господарської діяльності.

Як визначено ч. 5 ст. ст. 225 Господарського кодексу України, сторони господарського зобов'язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов'язання чи строків порушення зобов'язання сторонами.

Згідно з ч. 6 ст. 225 Господарського кодексу України у разі невиконання зобов'язання виконати певну роботу (надати послугу) управнена сторона має право виконати цю роботу самостійно або доручити її виконання (надання послуги) третім особам, якщо інше не передбачено законом або зобов'язанням, та вимагати відшкодування збитків, завданих невиконанням зобов'язання.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача1 1344000 грн. вартості робіт, які в порушення умов Договору не виконані відповідачем1 і доручені виконати іншій особі за рахунок відповідача1, як передбачено п. 5.2. Договору, підлягає задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладені в постанові Вищого господарського суду України від 23.06.2009 року у справі № 6/176.

Також, у звязку з невиконанням відповідачем обовязку за Договором, на підставі п. 5.2. Договору та згідно ст.549 Цивільного кодексу України з відповідача1 підлягає стягненню штраф в сумі 500000 грн.

Таким чином, з відповідача1 підлягає стягненню всього 1844000 грн. відшкодування вартості робіт та штрафу.

Судом також встановлено, що 24.08.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро» (позивач за договором Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» (відповідач2, за договором поручитель) укладено Договір поруки № 24/08/2015-2.

У відповідності до цього Договору поруки поручитель поручається перед кредитором за зобовязання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, яке виникло на підставі Договору б/н від 05.02.2015 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (п.1.1. Договору поруки).

Поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за неналежне виконання боржником забезпеченого зобов'язання (п. 1.4. Договору поруки).

Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником, згідно основного договору у сумі, що дорівнює 1000 грн. (п. 3.1. Договору поруки).

Частиною 1 ст. 553 Цивільного кодексу України визначено, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Стаття 554 Цивільного кодексу України вказує на те, що, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, відповідачі солідарно відповідають в частині виконання зобовязання на суму 1000 грн. Решта встановленого судом зобовязання покладається на ідповідача1.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оскільки, розмір відповідальності відповідача2 не значний і в його діях відсутні ознаки неправильних дій, які призвели до необхідності сплати позивачем судового збору, суд дійшов висновку про покладення на відповідачів витрат по сплаті судового збору у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України в повному обсязі пропорційно вимогам щодо кожного.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (30600, Хмельницька область, смт. Теофіполь, вул. Висоцького, 6, код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро» (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 36-б, літера А2 код 39187824) 1 843 000,00 грн.

3. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» (08553, Київська область, Фастівський район, с. Пилипівка, вул. Леніна, 55-а, код 31810040) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (30600, Хмельницька область, смт. Теофіполь, вул. Висоцького, 6, код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро» (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 36-б, літера А2 код 39187824) 1000 грн.

4. Стягнути Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (30600, Хмельницька область, смт. Теофіполь, вул. Висоцького, 6, код НОМЕР_1) 27652,50 грн. витрат зі сплати судового збору.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» (08553, Київська область, Фастівський район, с. Пилипівка, вул. Леніна, 55-а, код 31810040) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Акріс Агро» (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 36-б, літера А2 код 39187824) 7,50 грн. витрат зі сплати судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 15.04.2016 р.