РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2016Справа № 910/3194/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "РДЛ" (далі - Товариство) до товариства з обмеженою відповідальністю "ТрансЛінк" (далі - Позичальник) про стягнення у розмірі 1 779 949,22 грн.,

за участі представників:

позивача: Мекензіна І.В., за довіреністю від 24 лютого 2016 року,

відповідача: Джумурата В.М., за довіреністю від 11 січня 2016,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У лютому 2016 року Товариство звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Позичальника про стягнення з останнього 1 779 949,22 грн. боргу, інфляційних втрат та трьох процентів річних. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги неналежним виконанням з боку відповідача зобов'язань, взятих на себе відповідно до договору позики від 25 листопада 2014 року № 1-25/Г (далі - договір), щодо повернення суми позики, наданої у розмірі 837 200,00 грн. Стверджуючи про неповернення Позичальником на користь Товариства 444 200,00 грн. суми позики, останній також нараховував інфляційні втрати та три проценти річних за період з 25 лютого 2015 року по 25 лютого 2016 року та заявляв їх до стягнення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2016 року порушено провадження у справі № 910/3194/16. Розгляд даної справи призначено судом на 10 березня 2016 року.

10 березня 2016 року суд ухвалою відклав розгляд справи на 31 березня 2016 року.

Ухвалою суду від 31 березня 2016 року розгляд справи відкладений 14 квітня 2016 року.

13 квітня 2016 року через канцелярію суду позивачем подано заяву з уточненим розрахунком, відповідно до якого заявлені до стягнення суми трьох процентів річних та інфляційних втрат розраховані за період з 1 січня 2015 року по 12 квітня 2016 року. Одночасно суд зауважує, що заяв та клопотань про збільшення або зменшення розміру позовних вимог суду Товариством не надано.

Під час судового засідання 14 квітня 2016 року представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позовній заяві та додатковій письмовій заяві.

Представник відповідача у даному судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 31 березня 2016 року через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва. Відповідач заперечував проти отримання суми позики у розмірі, що перевищує обумовлений вказаним договором. Одночасно Позичальник не відмовляється від наявної суми боргу розміром 244 200,00 грн., 1 846,55 грн. - трьох процентів річних за період з 26 листопада 2015 року по 25 лютого 2016 року та інфляційних втрат за вказаний період у розмірі 3 907,20 грн.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих учасниками процесу документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2014 року між сторонами укладено договір про спільну діяльність № 25-Г/1, за умовами якого передбачено можливість здійснення взаємного фінансування на строковій, безвідсотковій та невідплатній основі та умовах, які узгоджуються в окремих угодах.

Так, між позивачем та відповідачем укладено договір позики від 25 листопада 2014 року, умовами пункту 1.1. якого передбачено, що позикодавець надає позичальнику позику, а останній зобов'язується повернути позику у визначений цим договором строк.

Зазначена позика надавалася позичальнику на безвідсотковій (безвідплатній) основі (пункт 1.2. договору).

Положеннями пункту 2.1 передбачено, що сума позики становила 637 200,00 грн. У разі, якщо фактичний розмірі позики, наданої позичальнику за цим договором виявиться меншим, ніж зазначено у п. 2.1., сумою позики вважатиметься фактично надана сума коштів.

Умовами пункту 3.1 договору сторони передбачили, що позикодавець надає позику протягом двадцяти днів з моменту підписання цього договору.

Строк позики становить один календарний рік з моменту надходження суми позики на банківський рахунок позичальника, однак вказаний строк за згодою сторін може бути продовжений (пункти 4.1. та 4.2. договору).

З матеріалів справи вбачається, що позивач надав відповідачу позику в розмірі 637 200,00 грн. шляхом перерахування вказаної суми згідно платіжного доручення від 25 листопада 2014 року № 469 на рахунок Позичальника. Вказана сума грошових коштів проведена банком 26 листопада 2014 року. Таким чином, враховуючи умови укладеного між сторонами правочину, позика повністю мала бути повернута позивачу до 26 листопада 2015 року.

Судом встановлено, що у строк до 26 листопада 2015 Позичальник лише частково повернув позику, а саме: згідно платіжного доручення від 21 вересня 2015 року № 1990 - 135 000,00 грн., а згідно платіжного доручення від 22 вересня 2015 року № 1991 - 258 000,00 грн. Загальний розмір грошових коштів, повернутий відповідачем Товариству, становить 393 000,00 грн.

У той же час судом встановлено, що Товариством не надано належних та допустимих доказів погодження між сторонами збільшення договірної суми позики, що спростовує твердження позивача про надання Позичальнику додаткової позики у розмірі 200 000,00 грн.

Посилаючись на несвоєчасне повернення суми позики, позивач також просив стягнути з відповідача суму інфляційних втрат та трьох процентів річних, розрахованих ним за період з 1 січня 2015 року по 12 квітня 2016 року, згідно розрахунку від 13 квітня 2016 року.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу положень статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частини 1, 3 статті 1049 ЦК України).

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про наявність обов'язку у відповідача сплатити на користь позивача неповернуту суму позики в розмірі 244 200,00 грн. у строк до 26 листопада 2015 року.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту вищезазначених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що обов'язковою умовою для застосування відповідальності за неналежне виконання особою взятих на себе грошових зобов'язань є наявність прострочення боржником виконання такого зобов'язання.

Як судом встановлено, Позичальником обов'язок повернення суми позики виконано з порушенням строків, передбачених умовами укладеного договору, а тому позивач набув права на стягнення з відповідача суми компенсаційних витрат.

При цьому, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, він проведений без дотримання вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору, а також фактичних обставин щодо періоду прострочення повернення позики за договором. Так, позивач першим днем періоду нарахування вказаних сум помилково зазначав 1 січня 2015 року, однак період прострочення зобов'язання за умовами цього договору слід обраховувати з 26 листопада 2015 року.

Суд здійснив арифметичний перерахунок сум, заявлених Товариством до стягнення виходячи з суми заборгованості 244 200,00 грн. за період з 26 листопада 2015 року (перший день прострочки відповідно до умов договору та фактичних обставин справи) по 12 квітня 2016 року (кінцева дата нарахування, визначена самим позивачем у своєму розрахунку від 13 квітня 2016 року), та дійшов висновку про те, що стягненню з Позичальника підлягають: 5 401,40 грн. інфляційних втрат та 2 789,90 грн. трьох процентів річних. У той же час у задоволенні решти вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних слід відмовити.

Згідно з вимогами статті 33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами частини 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки відповідачем у добровільному порядку не повернуто всі грошові кошти, надані у вигляді позики, у строк, передбачений умовами договору, що не заперечувалось представником Позичальника під час розгляду справи, позовні вимоги щодо стягнення сум заборгованості та компенсаційних витрат визнані судом такими, що підлягають частковому стягненню в розмірі: 244 200,00 грн. основного боргу, а також 5 401,40 грн. інфляційних втрат і 2 789,90 грн. трьох процентів річних за період з 26 листопада 2015 року по 12 квітня 2016 року.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 32-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ТрансЛінк» (04053, місто Київ, вулиця Артема, будинок 21, офіс 406, ідентифікаційний код 35136383) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «РДЛ» (04112, місто Київ, вулиця С. Руданського, будинок 4-6, офіс 12, ідентифікаційний код 37062832) 244 200 (двісті сорок чотири тисячі двісті) грн. 00 коп. основного боргу, 5 401 (п'ять тисяч чотириста одну) грн. 40 коп. інфляційних втрат, три проценти річних у розмірі 2 789 (дві тисячі сімсот вісімдесят дев'ять) грн. 90 коп., а також 3 785 (три тисячі сімсот вісімдесят п'ять) грн. 87 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19 квітня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко