ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року Справа № 910/26777/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Нєсвєтової Н.М. (доповідач) Черкащенка М.М. Стратієнко Л.В.
розглянувши касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія промислових деталей"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 09.02.2016
у справі№ 910/26777/15
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Термопак-інжинірінг"
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Компанія промислових деталей"
простягнення 388 878, 46 грн
за участю представників сторін:

від позивача: Вернигор О.В. - за довіреністю;

від відповідача: Лилик О.П. - за довіреністю, Хлопчанюк В.П. - керівник.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Термопак-інжинірінг" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія промислових деталей" про стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 у справі №910/26777/15 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 у справі №910/26777/15 скасовано. Прийнято нове рішення. Позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія промислових деталей" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Термопак-інжинірінг" борг в розмірі 388878,46 грн. та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 5833,17 грн., судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6416,48 грн.

Не погоджуючись з прийнятою постановою суду, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 скасувати, рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015 залишити в силі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 01.01.2014 між ТОВ "Термопак-інжинірінг" (покупець) та ТОВ "Компанія промислових деталей" (продавець) укладений договір поставки № КПД-175, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у визначені строки товар за предметом та асортиментом, кількістю та цінами, зазначеними у рахунках-фактурах, що є невід`ємною частиною даного договору, а покупець зобов`язаний прийнятий вказаний товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Оплата товару проводиться покупцем в безготівковій формі на рахунок продавця у відповідності з рахунком-фактурою та здійснюється на умовах 100% передоплати, якщо інше не передбачено в рахунку-фактурі або в додатку до даного договору.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ "Термопак - інжиніринг" вказувало на те, що ним відповідно до умов укладеного договору сплачено 100% вартості товару, проте відповідачем не виконано свої зобов'язання в частині поставки товару у визначені договором строки, в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути суму заборгованості за непоставлений товар.

Заперечуючи проти позову, ТОВ "Компанія промислових деталей" зазначало, що позивачем перераховано попередню оплату на поточний рахунок, який не відповідає тому, що зазначений в виставленому відповідачем рахунку-фактурі, в зв'язку з чим вважає, що фактично кошти за поставку товару не отримував.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідачем на вимогу позивача були вчинені всі необхідні дії для повернення спірної суми коштів, в зв'язку з чим визнав позовні вимоги необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення місцевого господарського суду та задовольняючи позовні вимоги, вказав на те, що належними та допустимими доказами підтверджується знаходження спірної суми коштів на рахунку відповідача, який є дійсним, а також з огляду на те, що відповідачем виписана податкова накладна на цю суму на підставі саме договору поставки, укладеного між сторонами, в зв'язку з чим суд дійшов висновку про отримання відповідачем на його власний рахунок суми попередньої передоплати, однак в зв'язку з відсутністю доказів поставки товару така сума коштів підлягає поверненню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, вважає його правомірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Так, судами встановлено, що на на виконання умов вказаного договору та відповідно до рахунку-фактури № 18499 від 12.06.2015 позивач платіжним дорученням № 2560 від 17.06.2015 перерахував відповідачеві кошти у сумі 388878,46 грн. на рахунок відповідача, вказаний у договорі.

Відповідно до рахунку-фактури строк поставки товару становить 45 банківських днів з моменту надходження попередньої оплати, отже останнім днем поставки є 10.08.2015, проте станом на дату подачі позову відповідач не поставив товар.

Листом від 18.06.2015 № 130/06-15 на ім`я директора відповідача, позивач повідомив, що сума в розмірі 388878,46 грн. була помилково сплачена ним на рахунок ТОВ "Компанія промислових детелей" та просив повернути вказану суму на розрахунковий рахунок ТОВ "Термопак-інжинірінг".

В свою чергу, відповідач, 18.06.2015 листом № КПД-468 просив АТ "Банк "Фінанси і Кредит" повернути кошти позивачу в розмірі 388878,46 грн. на рахунок, зазначений позивачем в листі № 130/06-15.

Однак, як вбачається із пояснень, наданих представниками позивача та відповідача, кошти на час розгляду справи в суді першої інстанції та на даний час так і не були повернуті з рахунку відповідача в АТ "Банк "Фінанси і Кредит" на рахунок позивача, і на даний час знаходяться на рахунку у вказаному банку.

Також, з виписки з банківського рахунку за період з 17.06.2015 по 30.11.2015 вбачається, що кошти в розмірі 388878,46 грн. від відповідача не надходили.

В зв'язку з наведеними обставинами, невиконанням відповідачем умов договору в частині своєчасної поставки товару, позивач 11.09.2015 направив на адресу відповідача лист з вимогою про сплату заборгованості, який отриманий відповідачем 16.09.2015, проте залишений без відповіді.

Заперечуючи проти викладеного позивачем, відповідач зазначає, що позивачем перераховано суму авансового платежу не на той розрахунковий рахунок, який було вказано у рахунку-фактурі, в зв'язку з чим вважає, що у нього відсутній обов'язок сплачувати на користь позивача спірну суму коштів.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 1-3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до розділу "ціна договору" оплата товару проводиться покупцем в безготівковій формі на рахунок продавця у відповідності з рахунком фактурою, що є невід'ємною частиною договору оплата здійснюється на умовах 100% попередньої оплати, якщо іншого не передбачено в рахунку-фактурі, або в додатку до даного договору.

Таким чином, враховуючи, що в рахунку - фактурі вказано строк поставки товару 45 банківських днів з моменту надходження попередньої оплати, суд апеляційної інстанції правомірно вказав на порушення відповідачем умов договору поставки, з огляду на те, що товар поставлений не був, а кошти, отримані як 100% передоплата повернуті не були.

Щодо доводів відповідача в частині перерахування позивачем коштів не на той рахунок, який вказано у рахунку фактурі, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з платіжного доручення, кошти в розмірі 100% передоплати за поставку товару за договором поставки № КПД-175 від 01.01.2014 перераховані на розрахунковий рахунок ТОВ "Компанія промислових деталей" № 9201 у банку філія "Центральне РУ" АТ "Банк "Фінанси та Кредит", тобто на рахунок, що був зазначений у договорі поставки.

При цьому, ТОВ "КПД" на суму 388878,46 грн. виписано податкову накладу, зареєстровано у визначеному законом порядку та включено до складу податкових зобов`язань за червень 2015, що підтверджує факт отримання на власний рахунок коштів від позивача.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог, оскільки кошти в розмірі 388878,46 грн., що були зараховані на дійсний рахунок відповідача в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" на даний час знаходяться на такому рахунку останнього саме з призначенням платежу, що стосується виконання умов договору поставки КПД-175, який є предметом спору в межах даної справи, призначення платежу за платіжним дорученням № 2560 від 17.06.2015 сторонами не змінено, позивачеві не повернуті зазначені кошти.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що на даний час в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" Фондом гарантування вкладі фізичних осіб відкрито процедуру ліквідації та відповідач є кредитором даного банку на суму, в яку, в тому числі, входять кошти в розмірі 388878,46 грн., що є предметом спору в рамках даної справи.

Отже, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи судом апеляційної інстанції на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовані норми матеріального права, а доводи скаржника не спростовують законності прийнятого у справі апеляційною інстанцією рішення.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновку суду апеляційної інстанції та не впливають на нього, а тому підстави для її задоволення і скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 року, що ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального законодавства, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія промислових деталей" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 року у справі №910/26777/15 залишити без змін.

Головуючий Н.М. Нєсвєтова

Судді М.М. Черкащенко

Л.В. Стратієнко