ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2016 р. Справа № 923/87/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Черковій О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Херсон

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелоді-Трейд", м.Херсон

про стягнення заборгованості в сумі 122 323,00 грн. за договором оренди автомобіля

за зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелоді-Трейд", м.Херсон

до: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Херсон

про визнання правочину недійсним

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним: ОСОБА_2, представник за довіреністю від 23.02.2016 р.;

від відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним: не прибув.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелоді-Трейд" (відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 121000,00 грн. основного боргу та 1323,00 грн. пені за договором оренди автомобіля.

До початку розгляду справи відповідачем (Товариство з обмеженою відповідальністю "Мелоді-Трейд") 24.02.2016р. подано зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати укладений 05 січня 2015 року директором ТОВ "Мелоді-Трейд" та ФОП ОСОБА_1 договір оренди легкового автомобіля марки: Toyota Camry (седан), державний реєстраційний номер: ВТ 4767 АР, недійсним.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 25.02.2016р. прийнято до розгляду сумісно з первісним позовом по справі № 923/87/16 зустрічну позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Мелоді-Трейд" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

Розгляд справи відбувався поза межами строку, встановленого ст..69 ГПК України, на підставі ухвали суду від 31.03.2016 р.

В судовому засіданні 14.04.2016 р. оголошувалась перерва до 18.04.2016 р. до 10-00, після чого розгляд справи було продовжено.

18 квітня 2016 року позивач за первісним позовом подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача 121000,00 грн. основного боргу.

Позивач за первісним позовом наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, що підтверджується розпискою (а.с.135) - в судове засідання не прибув, причини неявки не повідомив; проти первісного позову заперечує з підстав, викладених у відзиві (а.с.109).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, заслухавши представника позивача за первісним позовом, який прибув в судове засідання, - суд

в с т а н о в и в:

5 січня 2015 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець, позивач за первісним) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мелоді-Трейд» (орендар, відповідач за первісним) було укладено договір оренди автомобіля №1-ар, за умовами якого орендодавець надає в строкове платне користування легковий автомобіль Toyota Camry (далі автомобіль) державний номер НОМЕР_1 вартістю 650000,00 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що автомобіль належить орендодавцю на праві власності згідно Свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3.

Судом встановлено, що автомобіль 05.01.2015 року було передано орендарю за актом приймання-передачі (а.с.25).

За умовами п.3.1. строк договору оренди складає 3 роки з моменту прийняття автомобіля.

Умовами договору передбачено, що розмір орендної плати складає 11000,00 грн. в місяць, яка сплачується орендарем щомісяця (п.п.4.1., 4.2.).

Матеріалами справи підтверджується, що між орендарем та орендодавцем на підтвердження договору підписувались акти приймання-передачі робіт (а.с.9-19).

Позивач за первісним позовом стверджує, що заборгованість з орендної плати складає 121000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо задоволення первісного позову в повному обсязі.

24 лютого 2016 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Мелоді-Трейд» подано зустрічний позов (а.с.72-74), в якому позивач просить визнати недійсним договір оренди автомобіля, укладений 5 січня 2015 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець, відповідач за зустрічним) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мелоді-Трейд» (орендар, позивач за зустрічним)- далі - договір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вищезазначений договір від Товариства з обмеженою відповідальністю «Мелоді-Трейд» підписано директором ОСОБА_3, яка діяла з перевищенням своїх повноважень.

Позивач за зустрічним позовом посилається на п.7.6.4. Статуту ТОВ «Мелоді-Трейд», яким передбачено, що директор має право вчиняти правочини, що не перевищують 50000,00 грн. з одним контрагентом за один день, тобто ОСОБА_3 не мала повноважень на вчинення цього правочину.

В Доповненні обґрунтування зустрічного позову позивач посилається на приписи ст.799 ЦК України, згідно яких договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню; також посилається на норми ст..220 ЦК України і вважає, що вищевказаний договір є нікчемним.

Суд не погоджується з думкою позивача за первісним позовом щодо того, що укладений договір є недійсним з огляду на наступне.

Пунктом 7.6.4. Статуту ТОВ «Мелоді-Трейд» передбачено, що директор має право вчиняти право чини, що не перевищують 50000,00 грн. з одним контрагентом за один день.

Згідно із п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" - правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані є його недійсністю.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема наявність спеціальних підстав визнання недійсною угоди.

Враховуючи викладене та обставини справи, суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що директор ОСОБА_3 не мала повноважень на вчинення правочину.

Суд також не погоджується з думкою позивача щодо того, що договір є нікчемним з огляду на наступне.

Господарський кодекс України визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ст.ст. 2, 55 ГК України учасниками відносин у сфері господарювання є, зокрема, суб'єкти господарювання - учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб'єктами господарювання є, зокрема, господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

За змістом ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності, є господарсько-виробничими відносинами.

Стаття 4 ГК України розмежовує відносини у сфері господарювання з іншими видами відносин, зазначаючи, що не є предметом регулювання цього Кодексу майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України, одночасно вказуючи при цьому, що особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються саме Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 24 ЦК України фізичною особою як учасником цивільних відносин визнається людина, яка набуває цивільної правоздатності у момент її народження (ст. 25 ЦК України). Цивільна дієздатність фізичної особи визначається її здатністю усвідомлювати свої дії та керувати ними, у окремих випадках, вона обумовлена необхідністю досягнення людиною певного віку, але у будь-якому випадку вона не залежить від інших організаційних або формальних чинників, таких як її реєстрація у компетентних державних органах тощо (ст. 30 ЦК України).

Поряд з цим, Цивільний кодекс України (ст. 50) передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Отже, у правовідносинах оренди як господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи - громадяни, на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру.

Згідно з ч. 3 ст. 45 ГК України щодо громадян положення цього Кодексу поширюються на ту частину їх діяльності, яка за своїм характером є підприємницькою.

Стаття 51 ЦК України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

За загальним правилом (ст. 209 ЦК України) правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

На відміну від ч. 2 ст. 799 ЦК України, норми параграфу 5 глави 30 ГК України ("Оренда майна та лізинг") не встановлюють вимог щодо нотаріального посвідчення договорів оренди транспортних засобів у сфері господарювання, відтак, щодо договорів оренди транспортних засобів, укладених фізичними особами-підприємцями, ні Цивільний кодекс України, ані Господарський кодекс України не вимагають обов'язкового нотаріального посвідчення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, оскільки викладені позивачем обставини не є підставою для визнання недійсним договору.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За приписами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного рішення.

Судовий збір за первісним позовом відповідно до ст. 49 ГПК України відноситься на відповідача за первісним позовом. Суд звертає увагу позивача за первісним позовом, що під час уточнення позовних вимог він фактично відмовився від стягнення пені в сумі 1323,00 грн. і судовий збір в цій частині поверненню не підлягає.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено про дату складання повного рішення.

На підставі викладених норм права, керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1.Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мелоді-Трейд» (м.Херсон, вул.Робоча, 64-а, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІНН НОМЕР_2) 121000,00 грн. основного боргу та 1815,00 грн. судового збору.

3.Відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 22.04.2016р.

Суддя В.В.Литвинова