ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.04.16р. Справа № 904/1458/16
За позовом Приватного підприємства фірми "ОКТАН", м. Дніпропетровськ

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Дніпропетровськ

про стягнення 15 893,73 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Шевцова В.В.

Представники:

від позивача: Заславець С.О., представник за довіреністю № 4/16 від 01.03.16р.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство фірма "ОКТАН" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення 15 893,73 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором оренди нежитлового приміщення № 04/11-1 від 04.11.13р.

Ухвалою господарського суду від 10.03.16р. порушено провадження у справі № 904/1458/16, прийнято позовну заяву до розгляду та призначено судове засідання на 12.04.16р.

11.04.16р. до суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до умов якої позивач просить суд стягнути з відповідача 15 093,24 грн.

Крім того, 11.04.16р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до умов якого відповідач заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі

12.04.16р., у зв'язку з перебуванням судді Петренко Н.Е. на лікарняному, розгляд справи перенесено на 21.04.16р.

18.04.16р. до суду надійшли:

- від позивача пояснення щодо ціни позову, відповідно до умов яких позивач просить суд стягнути з відповідача 15 090,04 грн.;

- від відповідача доповнення до відзиву на позовну заяву.

21.04.16р. у судовому засіданні повноважний представник позивача заявлені (зменшені) позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, повноважний представник позивача надав для огляду суду всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

В свою чергу, повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. Про день, час та місце розгляду справи повноважний представник відповідача повідомлений належним чином, що підтверджує відмітка на довідки господарського суду від 12.04.16р. (а.с.138).

Враховуючи зазначене, господарський суд вважає, що повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився без поважних причин, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 21.04.16р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

04.11.13р. між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди нежилого приміщення № 04/11-1 (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, позивач передає, а відповідач приймає в тимчасове строкове використання за плату нерухоме майно - нежитлове приміщення, площею 35,50 м.кв., на території цілісного майнового комплексу позивача, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

За приписами п. 1.2. Договору сума орендної плати щомісячно становить 800 грн. з урахування ПДВ. Окрім орендної плати відповідач компенсує позивачу на підставі рахунків і актів звірки взаєморозрахунків комунальні та експлуатаційні витрати.

Відповідно до п. 3.1. Договору орендна плати сплачується відповідачем до 10 числа місяця, що настає за місяцем в якому надавались послуги оренди на підставі виставленого позивачем рахунку та звірки взаєморозрахунків згідно до п. 3.1.2. Договору.

У п. 3.1.4. Договору зазначено про те, що за використання відповідачем електричної енергії по фактичному обсягу споживання, та вивезення сміття, відповідач компенсує понесені позивачем витрати на підставі акту звірки взаєморозрахунків та виставленого рахунку.

Положеннями п. 4.3. Договору передбачено, що у випадку порушення строків оплати орендної плати або її частини відповідач оплачує позивачу пеня у розмірі 0,1% від суми місячної орендної плати за кожен день прострочення платежу.

Інша відповідальність встановлюється відповідно до чинного законодавства України (п. 4.4. Договору).

Згідно з п. 1.4. Договору, даний договір вступає в силу з моменту його підписання та передачі приміщення за актом приймання-передачі та діє до 31.12.15р. включно.

01.02.14р. позивач передав відповідачу в оренду передбачений Договором об'єкт оренди, що підтверджується Актом приймання-передачі.

Як зазначає позивач, відповідачем в супереч умовам Договору не було сплачено орендну плату за наступні періоди:

- серпень 2014р. - орендна плата 902,00 грн., заборгованість складає - 86,40 грн.;

- вересень 2014р. - орендна плата 800,00 грн., заборгованість складає - 800,00 грн.;

- жовтень 2014р. - орендна плата 800,00 грн., заборгованість складає - 800,00 грн.;

- листопад 2014р. - орендна плата 800,00 грн., заборгованість складає - 800,00 грн.;

- грудень 2014р. - орендна плата 800,00 грн., заборгованість складає - 800,00 грн.;

- січень 2015р. - орендна плата 800,00 грн., заборгованість складає - 800,00 грн.;

- лютий 2015р. - орендна плата 800,00 грн., заборгованість складає - 800,00 грн.;

- березень 2015р. - орендна плата 800,00 грн., заборгованість складає - 800,00 грн.;

- квітень 2015 р. - орендна плата 800,00 грн., заборгованість складає - 800,00 грн.;

- травень 2015р. - орендна плата 800,00 грн., заборгованість складає - 800,00 грн.;

- червень 2015р. - орендна плата 800,00 грн., заборгованість складає - 800,00 грн.;

- липень 2015р. - орендна плата 800,00 грн., заборгованість складає - 800,00 грн.;

- серпень 2015р. - вересень 2015р. - орендна плата 1 600,00 грн., заборгованість складає - 1600,00грн.

Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач станом на 01.08.15р. визнав заборгованість у розмірі 8 886,40 грн., що підтверджує акт звірки взаємних розрахунків, який підписаний з боку відповідач без будь-яких зауважень.

Враховуючи систематичну не сплату відповідачем орендної плати за Договором, у відповідності до п.п. 4.6., 5.1., 5.2. Договору, позивач направив відповідачу лист № 67 від 21.09.15р., про розірвання Договору в односторонньому порядку та надав йому строк для звільнення.

Крім того, з метою досудового врегулювання спору та повернення заборгованості, 16.10.15р., відповідачу було направлено претензію № 78 від 15.10.15р., яка отримана відповідачем 21.10.15р. Відповідач, отримавши претензію, не надав відповіді на неї та не сплатив суму боргу.

Також за результатами ревізії первинних документів, бухгалтерською службою позивача, було виявлено, що відповідачем не повернуто позивачу акти виконаних робіт, у зв'язку з чим позивач направив відповідачу лист № 87 від 18.11.15р., з проханням підписати та повернути позивачу його екземпляр акту виконаних робіт, акти виконаних робіт додавались в двох екземплярах. Відповідач 05.12.15р., отримав лист та акти виконаних робіт, проте так і не повернув позивачу його екземпляр актів виконаних робіт.

Оскільки відповідач умисне ухиляється від сплати заборгованості з орендної плати за Договором, а також від підписання і повернення документів, що підтверджують виконання робіт, а вирішення даного питання в досудовому порядку не дало результатів, позивач був вимушений звернутись з позовом до суду.

За невиконання зобов'язань зі сплати орендної плати, відповідачу були нараховані:

- згідно з п. 4.3. Договору пеня у розмірі 2 072,68 грн.,

- згідно з п. 4.4. Договору та ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати у розмірі 2226,95 грн. та 3% річних у розмірі 304,01 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 10 486,40 грн., пеню у розмірі 2 072,68 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 226,95 грн., 3% річних у розмірі 304,01 грн., всього 15 090,04 грн.

В свою чергу, відповідач заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, виходячи з наступного.

21.09.15р. позивач направив відповідачу лист № 67 про розірвання Договору оренди в односторонньому порядку, та надав строк 14 календарних днів для звільнення орендованого приміщення. Всупереч своїм вимогам про звільнення орендованого приміщення позивач відмовився повернути майно відповідача, яке знаходиться в орендованому приміщенні, замінив замки та перешкоджає використанню відповідачем свого майна для виробничих цілей, до повного погашення заборгованості за оренду. До теперішнього часу майно відповідача знаходиться у так званій «Заставі» у позивача.

Таким чином, відповідач вважає, що позивач у відповідності до ст. 397 Цивільного кодексу України є володарем чужого майна, порушує ст.ст. 317, 319, 320, 321 Цивільного кодексу України, та перешкоджає відповідачу використовувати своє майно.

Своїми не законними діями позивач перешкодив відповідачу виконанню своїх зобов'язань по договору укладеному відповідачем з замовником, та завдав відповідачу значні збитки, перевищуючі ціну позову.

Крім того, у позивній заяві при розрахунку пені позивач допустив декілька помилок:

По-перше, пеня нараховується з наступного місяця після виникнення заборгованості, а не у той же місяць, як зробив позивач у п. 13 розрахунку пені за серпень - вересень 2015 рік. Крім того, відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

По-друге, на заборгованість за серпень 2014 р., у сумі 902,00 грн. нарахував пеню, а потім на її залишок у сумі 86,40 грн. нарахував пеню двічі.

У позивній заяві при розрахунку суми інфляційного відшкодування позивач також допустив декілька помилок. Так у липні 2015 р. встановлений індекс інфляції складав 99%, у серпні 2015 р. - 99.2%, у жовтні 2015 р. - 98.7 %. Однак, позивач за ці місяці також нарахував інфляційне відшкодування.

Таким чином, як вважає відповідач, ціна позову завищена позивачем.

Посилаючись на ст.ст. 317, 319, 320, 321, 387 Цивільного кодексу України відповідач просить суд зобов'язати позивача повернути відповідачу незаконно затримане майно.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задовольняються частково.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За приписами ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України визначено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

В статті 762 Цивільного кодексу України зазначено про те, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Положеннями ст. 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши оригінали наданих позивачем до господарського суду документів у розумінні ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним Договором. Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов Договору, відповідачем господарському суду надано не було.

Крім того, господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, що підтверджує Акт звірки взаєморозрахунків який був підписаний з боку відповідача без будь-яких претензій або зауважень.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства України, умови укладеного між сторонами Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 10 486,40 грн. є обґрунтованими та доведеними, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки заборгованість підтверджується матеріалами справи, а зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно із ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сторони можуть домовитися про збільшення або зменшення встановленого законом розміру пені, зазначивши про це в договорі, за винятком випадків, коли згідно із законом зміна розміру штрафних санкцій за погодженням сторін не допускається (абзац третій частини другої статті 551 ЦК України, частина перша статті 231 ГК України).

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який встановлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу або прострочення виконання зобов'язань за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

На підставі п. 4.3. Договору позивачем була нарахована пеня у розмірі 2 072,68 грн., розрахунок якої господарським судом був перевірений та визнаний таким, що зроблений невірно, оскільки нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (пеня нараховується лише за 182 дня) та розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Після перерахунку проведеного господарським судом відповідно до вимог чинного законодавства України, пеня складає 2 026,68 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 2 026,68 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми закону, позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 2226,95 грн. та 3% річних у розмірі 304,01 грн., розрахунок яких господарським судом також був перевірений та визнаний таким, що зроблений невірно.

Після перерахунку проведеного господарським судом відповідно до вимог чинного законодавства України, інфляційні втрати складають 2 224,76 грн., а 3% річних складають 300,20 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню частково, а саме інфляційні втрати у розмірі 2 224,76 грн., а 3% річних у розмірі 300,20грн.

Господарський суд не бере до уваги твердження відповідача стосовно незаконного утримання позивачем майна відповідача, оскільки:

- відповідачем не подано суду жодного належного та допустимого доказу в підтвердження зазначених фактів;

- відповідач має право відповідно до норм чинного законодавства України звернутися до суду з відповідним позов щодо витребування майна із чужого володіння.

Викладене є підставою для задоволення позову частково.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 129 Конституції України, Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 629, 759, 761, 762 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 231, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 4, 32-34, 43-44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства фірми "ОКТАН" (49112, м. Дніпропетровськ, вул. Космонавта Волкова, буд. 6Д, ) заборгованості з орендної плати у розмірі 10 486,40 грн. (десять тисяч чотириста вісімдесят шість грн. 40 коп.), пеню у розмірі 2 026,68 грн. (дві тисячі двадцять шість грн. 68 коп.), інфляційні втрати у розмірі 2 224,76 грн. (дві тисячі двісті двадцять чотири грн. 76 коп.), 3% річних у розмірі 300,20 грн. (триста грн. 20 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 1373,25грн. (одна тисяча триста сімдесят три грн. 25 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 25.04.16р.

Суддя Н.Е. Петренко