РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2016Справа №910/2240/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРОТ"

до Комунального підприємства "Київський метрополітен"

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)

про визнання продовженим (пролонгованим) договору

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явились ;

Від відповідача: Цибізова О.О. - представник, довіреність №159 від 25.12.2015;

Від третьої особи: Костюк О.М. - представник, довіреність № 062/025/07/-24 від 04.01.2016.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРОТ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київський метрополітен" про визнання продовженим (пролонгованим) договору № 24-Упр (Ор)-10від 30.04.10 р. на термін до 28.04.2016, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1378,00 грн..

В обґрунтування позовних вимоги позивач посилається на наявність підстав для визнання продовженим (пролонгованим) Договору оренди №24-Упр від 30.04.2010 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в оренду на термін до 28.04.2016, оскільки на протязі місяця після закінчення строку дії Договору позивачем не було отримано жодних заяв про припинення або зміну умов спірного Договору ні від Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської радим (Київської міської адміністрації), ні від Київської міської ради як власника зазначеного майна, внаслідок чого позивач вважає договір продовженим на тих самих умовах і на той самий термін, що зазначений в цьому договорі, відповідно до ст. 764 Цивільного кодексу України та відповідно до ст. 17 Закону України "Про оренду державного і комунального майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2016 порушено провадження у справі №910/2240/16 та призначено до розгляду на 03.03.2016. Також цією ухвалою залучено до участі у розгляді справи як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація).

У судове засідання 03.03.16 р. з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважені представники позивача та третьої особи у судове засідання 03.03.16 р. не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 03.03.16 р. позивач та третя особа повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень: №480, №502.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 03.03.16 р. розгляд справи відкладено на 06.04.16 р.

У судове засідання 06.04.16 р. з'явились уповноважені представники відповідача та третьої особи.

Уповноважений представник позивача у судове засідання 06.04.2016 не з'явився.

Копія ухвали суду від 03.03.2016, яка направлялась позивачу на адресу, зазначену в позовній заяві, а саме: 02660, м. Київ, вул. Магнітогорська, 1, на час проведення судового засідання 06.04.2016 повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання" та адресату не вручено.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18, враховуючи зазначення позивачем в позовній заяві адреси для листування, суд вважає, що позивач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 03.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли заява про долучення документів до матеріалів справи б/н від 24.02.2016 та заява про відкладення розгляду справи, які судом долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 03.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 12/04-302 від 26.02.2016, в якому в якому останній проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів та заперечень відповідач зазначив, що орендодавцем за спірним правочином було у передбаченому чинним законодавством України порядку висловлено свій намір про припинення з орендарем договірних правовідносин, що виникли на підставі договору № 24-Упр (Ор)-10від 30.04.10 р., у зв'язку з чим строк дії договору № 24-Упр (Ор)-10від 30.04.10 р. закінчився 29.04.13 р. та пролонгованим у відповідності до ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не був. Відзив разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 06.04.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи № 12/04-567 від 22.03.2016, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 06.04.16 р. представник відповідача подав клопотання № 12/04-568 від 05.04.2016 про долучення документів до матеріалів справи, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Від третьої особи заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 06.04.16 р. до суду надходило.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час проведення судового засідання 06.04.2016 суду не надано.

Про поважні причини неявки представника позивача суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника позивача в судове засідання 06.04.2016 обов'язковою не визнавалась, а також беручи до уваги той факт, що представники відповідача та третьої особи проти розгляду справи без участі представника позивача не заперечували, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника позивача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень та враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.04.2016 заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відповів на питання суду.

Представник третьої особи у судовому засіданні 06.04.2016 заперечив проти позовних вимог, надав пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників відповідача та третьої особи, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 2, 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" правовою підставою користування державним майном є договір оренди.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 30 квітня 2010 р. між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" (відповідач у справі, орендодавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРОТ" (позивач у справі, орендар за договором) укладено договір оренди №24-Упр(Ор)-10 (далі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець на підставі рішення Київради №860/860 від 18.12.2008 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно - частину вестибюлю (переходу), визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря (далі - об'єкт оренди), за адресою: станція метро "Шулявська", для торгівлі непродовольчими товарами.

Об'єктом оренди є частина вестибюлю (переходу), визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасово огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 10,0 кв.м, згідно з викопіюванням зі Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього Договору (п. 2.1. Договору).

Відповідно до п. 2.2 Договору вартість об'єкта оренди згідно із затвердженим 20.01.2010 звітом про експертну (незалежну) оцінку станом на 30.11.2009 становить 54 988,00 грн. без ПДВ.

Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства "Київський метрополітен" (п. 2.4. Договору).

Розділами 3-8 Договору сторони визначили орендну плату, узгодили обов'язки, права та відповідальність сторін, відновлення об'єкта оренди та умови його повернення, особливі умови тощо.

Відповідно до п. 9.1 Договір цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і відповідно до рішення Київської міської ради №860/860 від 18.12.2008 діє з 01.05.2010 до 29.04.2013 (2 роки 364 дні).

При цьому, пунктом 9.2. Договору сторони погодили, що усі зміни та доповнення до цього Договору оформляються в письмовій формі і вступають в силу з моменту підписання їх сторонами.

Вказаний Договір підписаний представником орендодавця, орендарем особисто та скріплений печатками сторін, а також погоджено з Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської радим (Київської міської адміністрації).

Окрім цього, 30 квітня 2010 року між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" (відповідач у справі, орендодавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРОТ" (позивач у справі, орендар за договором) укладено додаткову угоду № 1-748 до Договору, згідно якої сторони прийшли до згоди п. 3.4. Договору викласти в новій редакції: "Додатково орендар сплачує орендодавцю разом з орендною платою податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України.

Також орендар відшкодовує орендодавцю витрати на утримання об'єкта оренди за окремим договором, укладеним з орендодавцем".

Окрім цього вказаною Додатковою угодою № 1-748 сторони внесли зміни до п. 5.2. Договору, доповнивши його словами: "Також сторони домовились, що при невиконанні орендарем умов цього договору орендодавець має право до усунення порушень припинити подачу електроенергії.

Також сторони домовились, що орендар протягом 20 календарних днів після підписання цієї додаткової угоди зобов'язується укласти з орендодавцем окремий договір на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна».

Зазначена Додаткова угода № 1-748 від 30.04.10 р. підписана уповноваженими представниками орендаря та орендодавця та скріплена печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Відповідно до Статуту Комунального підприємства "Київський метрополітен" підприємство належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі розпоряджень Кабінету Міністрів України №464-р від 30.06.1998 та Київської міської державної адміністрації №2155 від 28.10.1998 "Про зарахування майна державного підприємства у комунальну власність територіальної громади м. Києва" і підпорядковано виконавчому органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Згідно з пунктом 5.2 Статуту майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади м. Києва та закріплено за ним на праві господарського відання.

Отже, оскільки орендоване майно є комунальною власністю, то відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України "Про оренду державного та комунального майна, який є спеціальним законом з питань оренди комунального майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Відповідно до умов Договору орендодавець зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього Договору з додатками передати, а орендар прийняти по акту приймання-передачі об'єкт оренди. У разі не підписання акта приймання-передачі в силу вступає рішення Київради.(п. 4.1. Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до умов Договору відповідач передав, а позивач прийняв у користування нерухоме майно - частину вестибюлю станції метро "Шулявська", визначену тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіоском), загальною площею 10,0 кв.м. (об'єкт оренди), що підтверджується відповідним належним чином оформленим Актом приймання-передачі майна в оренду від 01.05.2010, підписаним обома сторонами без зауважень (додаток №1 до Договору).

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання Договору продовженим до 28.04.2016 року. При цьому в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що ним не було отримано протягом одного місяця з дати закінчення спірного Договору, тобто до 29.05.13 р., від відповідача або власника майна жодних заяв про небажання продовжувати дію договору оренди, а тому з огляду на наявність підстав, керуючись приписами статті 764 Цивільного кодексу України вважає спірний Договір таким, що продовжив свою дію на той самий термін - 2 роки 364 календарних дні, а саме, до 28.04.2016 року.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним Договору оренди №24-Упр(Ор)-10 від 30.04.2010 та Додатової угоди до нього або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах спірного Договору оренди на час його підписання з боку орендаря, орендодавця та Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відсутні.

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Відповідно до частини 2 статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Як зазначалось вище, за умовами п. 9.1 Договір цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і відповідно до рішення Київської міської ради №860/860 від 18.12.2008 діє з 01.05.2010 до 29.04.2013 (2 роки 364 дні).

За умовами п.9.5 Договору останній припиняється в разі: невиконання істотних умов договору або порушення його; закінчення строку, на який його було укладено; банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди.

Разом з тим, за умовами пункту 9.3. Договору після закінчення строку дії цього Договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради.

В свою чергу матеріали справи не містять доказів фактичного укладення сторонами додаткових угод про зміну умов Договору щодо його терміну дії або про припинення Договору у зв'язку із закінченням терміну його дії або з інших підстав.

Згідно приписів ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Вказана стаття кореспондується зі ст. 764 ЦК України, в якій зазначено, що у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Таким чином, бажання наймача продовжувати відносин найму висловлюється конклюдентними діями - шляхом продовження користування майном після закінчення строку договору найму. Що ж стосується наймодавця, то підставою для продовження відносин найму є його згода, яка виражається у відсутності заперечень та вимоги до наймача повернути орендоване майно протягом одного місяця після закінчення строку дії Договору найму. Якщо протягом цього строку наймодавець заявить про своє бажання припинити відносити найму, наймач зобов'язаний буде повернути йому майно у строки та в порядку, передбаченому Договором.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Статтею 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно визначення ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. При цьому такі заперечення можуть бути висловлені останнім, як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення дії цього строку.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 03.06.2008р. у справі №2-11/9948-2007 та від 18.08.2009 у справі №2/385, а також у постанові Вищого господарського суду України від 16.06.2015 у справі №925/2355/14.

За змістом положень ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України волевиявлення орендодавця про припинення договору повинно бути виражене у відповідній заяві, адресованій орендареві.

Крім того, відповідно до роз'яснень Вищого господарського суду України, викладені в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" зазначено, що зі змісту статей 759, 763 та 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

За умовами 4.14 Договору орендар після припинення дії договору оренди та у разі відмови у продовженні договору оренди зобов'язаний протягом 10 календарних днів передати майно по акту приймання - передачі орендодавцю. У разі невиконання пункту 4.14 в силу вступає рішення Київради. При цьому оплата по договору нараховується орендодавцем та сплачується орендарем додати фактичного повернення об'єкта оренди та підписання акту прийому - передачі.

Так, як стверджує позивач в позовній заяві та відповідачем не заперечувалось, ТОВ «Грот» з метою продовження терміну дії договору оренди на наступний термін Листом №12-04/13 від 12.04.2013 звернулось до відповідача із заявою про зміну істотних умов договору.

Комунальне підприємство "Київський метрополітен" листом №11-03/346 від 30.04.2013, копія якого наявна в матеріалах справи, повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю «Грот» про закінчення терміну дії договору 29.04.13 р. та відмову від продовження Договору оренди, а також вимагало згідно п. 4.14 Договору протягом 10 календарних днів з моменту отримання даного повідомлення звільнити об'єкт оренди від тимчасових огороджуючих конструкцій (кіосків) та передати орендоване майно за актом приймання-передачі майна КП "Київський метрополітен".

Факт надсилання вказаного листа на адресу ТОВ «Грот» та отримання його останнім 03.05.13 р. підтверджується наданими відповідачем копіями фіскального чеку № 7970 від 01.05.13 р. та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 076.

Отже, з огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що відповідач висловив свої заперечення проти продовження Договору на новий строк, що виразилося у його поведінці, вчиненій ним в активній однозначній формі, доведеній до відповідача шляхом надіслання вказаного листа, тобто орендодавцем за спірним правочином було у передбаченому чинним законодавством України порядку висловлено свій намір щодо припинення з орендарем правовідносин, що виникли на підставі Договору оренди №24-Упр(Ор)-10 від 30.04.2010.

Таким чином судом встановлено факт дотримання орендодавцем порядку повідомлення орендаря про свої заперечення щодо поновлення спірного договору оренди на новий строк.

В свою чергу доказів передачі орендованого майна орендодавцю за актом приймання - передачі за умови припинення дії Договору в зв'язку із закінченням строку, на якій його було укладено, та відмовою орендодавця від продовження останнього, матеріали справи не містять.

Разом з тим, позивач зазначав, що Комунальне підприємство "Київський метрополітен" за спірним Договором є лише отримувачем коштів та не мало повноважень приймати рішення про відмову у продовженні договору оренди щодо спірного об'єкту.

Проте, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 98 від 23.04.03 р. «Про закріплення основних засобів» за Комунальним підприємством "Київський метрополітен" на праві повного господарського відання було закріплено основні засоби, в тому числі, підземний перехід станції метро "Шулявська".

Відповідно до частини 1 ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Предметом діяльності КП «Київський метрополітен» у відповідності до п.3.2 Статуту є, зокрема, надання в оренду приміщень, обладнання іншим підприємствам та установам.

Таким чином, Комунальне підприємство "Київський метрополітен" діяло в межах наданих йому повноважень щодо розпорядження спірним об'єктом оренди.

Таким чином, з огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги, що орендодавцем за Договором було у передбаченому чинним законодавством України порядку та в межах його повноважень висловлені заперечення проти пролонгації Договору, суд дійшов висновку, що строк дії Договору №24-Упр(Ор)-10 від 30.04.2010 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, закінчився 29.04.2013 та пролонгованим у відповідності до ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" спірний правочин не був.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання як на доказ правомірності користування відповідачем орендованим майном після закінчення строку дії Договору оренди на Договір № 248Е11 на користування електричною енергією від 01.12.11 р. та Договір на обслуговування електрообладнання № 7Е14 від 01.01.14 р., укладені між Структурним підрозділом «Служба електропостачання» КП «Київський метрополітен» та позивачем, а також доводи позивача щодо позбавлення його можливості використати орендоване майно за призначенням внаслідок відключення його від мережі електропостачання зважаючи на предмет позову у даній справі, яким є визнання продовженим Договору оренди, отже питання щодо правомірності припинення подачі електроенергії в орендоване приміщення не входить до предмету доказування у справі № 910/2240/16, не впливає на вирішення питання щодо наявності або відсутності правових підстав для перебування орендаря у спірному приміщенні та визначення строку дії спірного Договору, та може бути предметом окремого судового розгляду.

Крім того, за висновками суду, враховуючи умови Договору та приписи чинного законодавства щодо порядку укладення та продовження дії договорів оренди комунального майна, однією з обов'язкових умов продовження строку дії спірного Договору є наявність відповідного чинного рішення Київської міської ради про надання дозволу на укладення (продовження) договору оренди. Натомість, на час проведення судового засідання 06.04.16р. сторонами доказів існування відповідного рішення Київської міської ради суду не надано.

При цьому, як роз'яснено в пункті 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" №12 від 29.05.2013 господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (ст. 20 ГК України, ст. 15, частина друга ст. 16 ЦК України) способам захисту порушеного права. Господарський суд відмовляє в позові і в тому разі, коли з'ясує, що договір оренди є поновленим (продовженим) на строк, який був раніше встановлений договором. При цьому у відповідних випадках господарський суд не повинен відмовляти у прийнятті позовної заяви або припиняти провадження у справі з тієї підстави, що відповідні вимоги не підлягають розгляду господарськими судами.

Згідно зі ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, предмет позову про визнання Договору оренди продовженим не відповідає способам захисту права, передбаченим законом. Зокрема, такий спосіб захисту не міститься в переліках способів захисту права, визначених статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України.

З матеріалів справи також не вбачається встановлення такого способу захисту прав позивача (орендаря) у Договорі, укладеному між сторонами, відповідно до їх внутрішньої волі, спрямованого на настання правових наслідків, що обумовлені ним, або ж у спосіб, не передбачений законом, зокрема, зазначеними статтями господарського та цивільного законодавства, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Обраний позивачем спосіб захисту не є визнанням права, оскільки останній спосіб захисту застосовується в разі необхідності підтвердження в судовому порядку наявності у певної особи конкретного, визначеного за змістом і за обсягом суб'єктивного права.

Отже, за висновками суду, спір про визнання договору продовженим не є спором про наявність чи відсутність цивільного права, а заявлена позовна вимога не є позовом про визнання, у зв'язку з чим не може бути предметом спору та розглядатися самостійно.

Аналогічні висновки містяться в постанові Вищого господарського суду України від 11.08.2014 р. у справі №920/197/14.

Отже, позивач, посилаючись на положення нормативних актів, які на його думку, наділяють його правом, обрав спосіб захисту порушеного права та реалізував свій намір захистити це право у спосіб, не передбачений чинним законодавством України.

Відтак зазначені у справі обставини в сукупності з встановленим фактом припинення Договору свідчать про безпідставність позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних відмовити повністю.

Повний текст рішення складено та підписано 25 квітня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон