РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016Справа №910/1336/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" - Паламарчука Віталія Віталійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАКТОРИНГ ФІНАНС"

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Бондаренко Н.О. - представник, довіреність № 7 від 02.09.2015;

Від відповідача: Гусєв Д.С. - керівник згідно витягу ЄДРЮОФО та громадських формувань б/н від 25.02.2016 ;

Від відповідача: Коновалов О.С. - представник, довіреність № 23/02/16 від 23.02.2016.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" - Паламарчука Віталія Віталійовича звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАКТОРИНГ ФІНАНС" про зобов'язання вчинити дії, а саме: повернути ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" на накопичувальний рахунок №1026 грошові кошти в розмірі 2 860 273,98 грн., отримані за договором про внесення змін від 30.04.2015 до договору банківського вкладу "Стандартний" №DU 1220/2014-1 від 16.05.2014, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 42 904,11 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у зв'язку із проведенням перевірки Договору про внесення змін від 30.04.15 до Договору про депозитний вклад "Стандартний" №DU1220/2014-1 від 16.05.14 р., укладеного між сторонами, виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки на день розірвання та повернення депозиту банк перерахував проценти не за зниженою відсотковою ставкою 2% річних та не здійснив утримання суми раніше сплачених вкладнику процентів з суми вкладу та суми процентів, що належала до виплати за останній місяць користування депозитом, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 2 860 273,98 грн., у зв'язку із чим позивач просить відповідача повернути вищевказані кошти.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.16 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/1336/16 та призначено до розгляду на 01.03.16.

У судовому засіданні 01.03.2016 судом оголошувалась перерва до 31.03.2016.

У судові засідання 01.03.2016 та 31.03.2016 з'явились уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 01.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову № 04-08/373 від 27.01.2016, шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Факторинг Фінанс», що знаходяться на рахунках товариства у межах суми заявлених позовних вимог у розмірі 2 860 273,98 грн., та клопотання про долучення документів до матеріалів справи № 04-08/643 від 15.02.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 01.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 26.02.2016, в якому останній заперечує проти позовних вимог, посилаючись при цьому на те, що уклавши Договір про внесення змін 16 травня 2014 р. сторони змінили п. 3.7 Депозитного договору, яким було встановлено перерахунок процентної ставки у разі дострокового розірвання з ініціативи Вкладника Депозитного договору, та визначили право вкладника у разі припинення дії Договору застави майнових прав ініціювати дострокове розірвання Депозитного договору, при цьому Банк не здійснює перерахунок процентної ставки і повертає Вкладнику всю суму Депозиту та нарахованих процентів. Тобто за твердженнями відповідача станом на дату укладення спірного Договору про внесення змін від 30.04.15 р. були відсутні майнові вимоги, які могли бути порушені вказаним договором та від яких можна було б відмовитись. Відзив долучений судом до матеріалів до матеріалів справи.

До початку судового засідання 31.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення № 04-08/937 від 14.03.2016, в яких позивач посилається на наявність описки в тексті Додаткової угоди від 16.05.14 р., в якій, зокрема, помилково зазначено про викладення п. 3.7 Депозитного договору в новій редакції, що не відповідало дійсним намірам сторін, а також стверджує, що умови Депозитного договору, викладені в третьому абзаці пункту 3.7, не змінювались та не виключались, тобто умова договору про перерахунок процентів станом на дату укладення договору про внесення змін від 30.04.15 р. діяла та була обов'язковою для виконання обома сторонами. Пояснення судом долучено до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 31.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов додатковий відзив на позовну заяву б/н від 28.03.2016, в якому відповідач зазначив про наявність в господарському суді міста Києва аналогічних справ щодо застосування наслідків нікчемного правочину, в яких, зокрема, позивач зазначав про наявність описки в більш як 10 депозитних договорах. Зазначений відзив судом долучений до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час проведення судового засідання 31.03.16 р. суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

При цьому, оскільки суд оголошував перерву в розгляді справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судовому засіданні повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Представник позивача у судових засіданнях 01.03.2016 та 31.03.2016 підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, надав пояснення по справі, відповів на питання суду.

Представник відповідача у судових засіданнях 01.03.2016 та 31.03.2016 заперечив проти позовних вимог, викладених у позовній заяві, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 16.05.2014 між Публічним акціонерним товариством "Банк національний кредит" (позивач у справі, банк за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторинг Фінанс" (відповідач у справі, вкладник за договором) був укладений договір банківського вкладу "Стандартний" №DU1220/2014-1 строком на 12 місяців+1 день (366 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів) (далі - Договір ), відповідно до умов якого вкладник передає, а банк приймає на депозитний рахунок №2652.9.027283.008/980 в ПАТ "Банк національний кредит", МФО 320702 кошти в сумі 20 000 000,00 грн. в національній валюті на умовах цього Договору.

Розділами 3 - 5 Депозитного договору сторонами узгоджені порядок повернення депозиту та спорт процентів, права та обов'язки сторін, їх відповідальність тощо.

Відповідно до п. 7.6. Договору цей договір набуває чинності з дати його підписання повноваженими представниками сторін і скріплення їх підписів печатками сторін та діє до моменту повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Згідно п. 7.9 Договору цей договір укладено і двох оригінальних примірниках українською мовою по одному для кожної сторони. Всі примірники мають однакову юридичну силу.

Вказаний договір підписано представниками сторін та засвідчено печатками банку та вкладника.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором банківського вкладу (депозиту), який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Стаття 1060 Цивільного кодексу України передбачає, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого Договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

За положеннями ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно підпункту 7.1.1. п. 7.1. ст.7 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних та кореспондентських рахунків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками. (п.п.7.1.4. п.7.1. ст.7 цього Закону).

Правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні, поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб'єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, ініціативній групі з проведення всеукраїнського референдуму регулюються Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 р. № 492, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 р. за №1172/8493 (далі - Інструкція).

За п. 1.5. Інструкції умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції.

Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору (п.1.8 Інструкції).

Згідно п. 2.4 Договору грошові кошти на депозитний рахунок перераховуються з поточного рахунку вкладника. Поточний рахунок може бути відкритий як в установі банку, де розміщується депозит, так і в будь-якій іншій установі банку, або в іншому банку.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору відповідачем перераховано кошти в сумі 20 000000,00 грн. на депозитний рахунок №2652.9.027283.008/980 в ПАТ "Банк національний кредит".

Пунктом 2.2 Договору визначено, що депозит розміщується на строк з 16.05.2014 по 16.05.2015 включно.

Факт отримання та розмір перерахованих на депозитний рахунок ПАТ "Банк національний кредит" грошових коштів сторонами не заперечувався.

При цьому 16 травня 2014 року між ПАТ «Банк Національний кредит» (заставодержатель за договором, позивач у справі) та ТОВ «Факторинг Фінанс» (заставодавець та/або позичальник за договором, відповідач у справі) було укладено Договір застави майнових прав №04-1183/1-1 (далі - Договір застави), за умовами якого заставодавець у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов'язань за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №05.1- 159ю/2014/2-1 від 16 травня 2014 року передає заставодержателю в заставу майнові права на отримання грошових коштів в сумі 20 000 000,00 гривень, включаючи сам вклад в сумі 20 000 000,00 грн. та нараховані проценти в розмірі 17,00% на нього, що випливають з Договору про депозитний вклад Стандартний» № DU1220/2014-1 строком на 12 місяців + 1 день (366 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів) (в національній валюті) від 16 травня 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 1061 Цивільного кодексу України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відповідно до п. 2.3 Договору банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 17.00% річних.

Пунктом 2.5 Договору передбачено, що внесення/повернення грошових коштів на депозитний рахунок підтверджується випискою з депозитного рахунку, засвідченою штампом банка та підписом уповноваженого працівника банка. У виписці зазначається: найменування банка, найменування вкладника, номер депозитного рахунку, кошти, зараховані/списані на/з депозитного рахунку, залишок коштів на депозитному рахунку, а також дата зарахування та списання коштів з депозитного рахунку.

Частиною 1 статті 1066 Цивільного кодексу України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно частини 3 статті 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За змістом п. 3.7 Договору вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів шляхом подання заяви про дострокове розірвання договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику.

Банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання дії договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладнику №283/980 в Банку. У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2,0% процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Судом за матеріалами справи встановлено, що сторонами було укладено Договір про внесення змін №1 від 16.05.2014 до Договору, яким пункт 3.7 Договору було викладено в наступній редакції: вкладник має право після припинення дії договору застави майнових прав №04-11883/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 16.05.2014, звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання дії договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику.

Після припинення дії договору застави майнових прав №04-11883/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 16.05.2014 банк повертає суму депозиту та нарахованих відсотків протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника № 283 відкритий у ПАТ «Банк Національний Кредит», МФО 320702.

Також 30 квітня 2015 р. року між ТОВ «Факторинг Фінанс» та ПАТ «Банк Національний Кредит» було укладено Договір про розірвання Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №05.1-159ю/2014/2-1 від 16.05.2014 року, згідно п.2 якого з моменту набрання чинності цим договором права та обов'язки сторін за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії припиняються, отже укладений в забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором Договір застави майнових прав № 04-1183/1-1 від 1.05.14 р. є відповідно припиненим внаслідок припинення зобов'язання, забезпеченого заставою, а ТОВ «Факторинг Фінанс» як вкладник в силу Договору про внесення змін з'явилось набув право дострокового розірвання Договору про депозитний вклад.

Судом встановлено, що 29.04.2015 відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання Депозитного договору, в зв'язку з чим 30.04.2015 банком були перераховані вкладнику грошові кошти в сумі 23 241 643,84 грн., з яких 20 000 000,00 грн. депозиту та 3 241 643,84 грн. нарахованих відсотків, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою банку.

За твердженнями позивача, що підтверджуються матеріалами справи, 30.04.2015 сторонами було укладено Договір про внесення змін до Договору про депозитний вклад "Стандартний" №DU1220/2014-1 строком на 12 місяців + 1 день (366 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів), яким абзац третій п. 3.7 Договору викладено в новій редакції, а саме: у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 17,0% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Даний Договір є невід'ємною частиною Договору депозиту (п. 7 Договору про внесення змін).

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Частиною 1 статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Відповідно до статті 87 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ліквідація банку з ініціативи Національного банку України здійснюється відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Так, статтею 91 цього Закону визначено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається такими, що настав.

Ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та розпорядження майном банку, складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України.

При цьому процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідація банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом.

Зокрема, приписами статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність".

У відповідності до ч. 4 вказаної статті Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.06.15 № 358 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.06.15 р. прийнято рішення № 114 "Про запровадження тимчасової адмінітсравції", відповідно до якого в ПАТ "Банк Національний кредит" з 08.06.15 була запроваджена тимчасова адміністрація строком з 08.06.15 р. по 07.09.15 р. включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит» начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Онищука Д.В.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 126 від 03.07.15 р. здійснено заміну уповноваженої особи Фонду на провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків департаменту запровадження процедури тимчасової адміністрації Паламарчука В.В. з 03.07.15 р.

Постановою Правління Національного Банку України № 563 від 28.08.2015 відкликана банківська ліцензія та розпочата процедура ліквідації ПАТ "Банк Національний кредит" з 31 серпня 2015 р.

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №159 від 28.08.2015 та на виконання Постанови НБУ № 563 від 28.08.2015 припинено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит» з 31.08.15 р., розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк Національний Кредит" та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "Банк Національний Кредит", визначені статтями 37 та 38, частинами 1 та 2 статті 48 Закону Паламарчуку Віталію Віталійовичу.

Оголошення про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації ПАТ "Банк Національний Кредит" було опубліковано в газеті "Голос України" № 162 (6166) від 03.09.15.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, в тому числі, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 2 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону).

Судом за матеріалами справи встановлено та підтверджено позивачем, що за результатами здійсненої перевірки договору про внесення змін до депозитного договору № №DU1220/2014-1 строком на 12 місяців + 1 день (366 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів) від 16.05.14 р. уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк національний кредит" на адресу відповідача було направлено повідомлення №09-15/60 від 28.09.2015 щодо встановлення факту нікчемності правочину від 30.04.15 про внесення змін до Договору, у зв'язку з чим виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України, у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату грошових коштів відповідачу, а також банк звертався до ТОВ «Факторинг Фінанс» з проханням протягом 3 днів з дати отримання вказаного повідомлення повернути грошові кошти у розмірі 2 860 273,98 грн. як такі, що були сплачені на виконання нікчемного правочину.

Факт отримання вказаної вимоги ТОВ «Факторинг Фінанс» 06.10.15 р. підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 213.

Оскільки вказана вимога про повернення грошових коштів в сумі 2 860 273,98 грн., яка була визначена позивачем як різниця між сумою процентів за ставкою при поверненні вкладу в кінці строку депозиту та сумою процентів за ставкою при достроковому розірванні Депозитного договору, була залишена ТОВ «Факторинг Фінанс» без відповіді та задоволення, а вказана сума повернута на рахунок банку не була, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Тобто, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що до вказаної суми відсотків неправомірно було включено грошові кошти у розмірі 2 860 273,98 грн. як такі, що були сплачені на виконання нікчемного правочину, без застосування перерахунку нарахованих процентів за заниженою відсотковою ставкою.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд зазначає, що згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст.ст.627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до п.7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

В свою чергу, будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Депозитного договору та договорів про внесення змін до нього на час їх підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як встановлено судом під час розгляду справи, уклавши Договір про внесення змін від 30.04.15 р. до Депозитного договору сторони добровільно на власний розсуд змінили пункт 3.7 такого Договору, яким було встановлено нарахування та сплата процентів у випадку розірвання Договору з ініціативи вкладника у розмірі 17,00 процентів річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Тобто, внесенням сторонами змін до договору на підставі договору про внесення змін від 30.04.15 р. положення про можливість застосування зниженої відсоткової ставки були виключені за погодженням сторін із умов Договору, а саме сторонами було врегульовано право вкладника на дострокове розірвання Депозитного договору та на момент виплати вкладнику депозитних коштів діяла редакція, в якій положення про можливість застосування зниженої відсоткової ставки за погодженням сторін вже були виключені.

Таким чином з огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами існування підстав для застосування зниженої відсоткової ставки як наслідку розірвання Договору з ініціативи вкладника, а також для зобов'язання відповідача повернути грошові кошти у розмірі 2 860 273,98 грн., а отже рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит» Паламарчука В.В щодо визнання нікчемним Договору про внесення змін від 30 квітня 2015 року до Договору про депозитний вклад «Стандартний» №DU220/2014-1 строком на 12 місяців+1 день (366 днів) від 16 травня 2014 року у зв'язку з відмовою ПАТ «Банк Національний кредит» від власних майнових вимог є таким, що не відповідає приписам чинного законодавства, зокрема, Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», обставини, які вказують на наявність ознак нікчемного правочину згідно статті 215 Цивільного кодексу України, відсутні.

Судом критично оцінюються доводи позивача, викладені в письмових поясненнях, щодо дії третього абзацу пункту 3.7 Депозитного договору, оскільки в договорі про внесення змін до Депозитного договору від 16.05.14 р. сторони визначили викласти весь пункт 3.7 Депозитного договору в іншій редакції, а не його частину.

При цьому посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на п. 1.1 протоколу засідання № 252 Комітету з питань управління активами і пасивами Банку від 18.06.2013, відповідно до якого встановлено 2% ставку при достроковому розірванні договору судом до уваги не приймається як таке, що не вказує на наявність ознак нікчемного правочину та не свідчить про укладення банком договорів про внесення змін до Депозитного договору всупереч власним майновим вимогам.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Щодо поданої позивачем заяви про забезпечення позову № 04-08/373 від 27.01.16 р. суд зазначає, що статтею 66 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" (далі - Постанова № 16) заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно п.3 Постанови № 16 умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд зазначає, що предметом позову, в забезпечення якого позивачем подано вищезазначену заяву, є зобов'язання ТОВ "Факторинг Фінанс" повернути грошові кошти у розмірі 2 860 273,98 грн., отримані за договором про внесення змін від 30.04.2015 до договору банківського вкладу "Стандартний" №DU 1220/2014-1 від 16.05.2014 на накопичувальний рахунок №1026.

При цьому в обґрунтування вжиття заходів до забезпечення позову позивач посилається тільки на той факт, що згідно наданої позивачем отриманої з інтернет ресурсів копії звіту про фінансовий стан відповідача станом на 30.09.2015, непокритий збиток підприємства збільшився, а на рахунках в банках знаходяться кошти лише в розмірі 2 595 000,00 грн., що, в свою чергу, спростовує посилання позивача на неплатоспроможність ТОВ "Факторинг Фінанс" та неможливість забезпечення виконання рішення у суду у даній справі в разі необхідності.

На підставі викладеного суд зауважує, що тягар доказування того, що майно (зокрема, грошові кошти), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього може зникнути чи зменшитись за кількістю, покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову та підлягає доказуванню на загальних підставах в порядку приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. Втім, викладені у заяві про вжиття заходів до забезпечення позову обставини мотивовано лише припущеннями позивача.

Отже, посилання позивача на несприятливий фінансовий стан товариства судом до уваги не приймаються, оскільки відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Станом на день розгляду заяви в суді відповідач є підприємством, яке веде активну господарську діяльність, отримує прибуток, володіє обіговими коштами та активами, що спростовує його фінансову неплатоспроможність.

Таким чином, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в заяві фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певних видів забезпечення позову, враховуючи матеріальні інтереси обох сторін та їх фінансовий стан, а також зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, суд доходить висновку, що в задоволенні заяви ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" - Паламарчука Віталія Віталійовича про вжиття заходів до забезпечення позову має бути відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 19 квітня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя Селівон А.М.