ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р. Справа № 921/1013/15-г/7

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Кузь В.Л.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Приватного підприємства "Продекспорт", вул. Кривоноса, 2Б, м.Тернопіль, 46027 б/н від 18.01.2016 р.

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2015 р.

у справі № 921/1013/15-г/7

за позовом: Приватного підприємства "Продекспорт", м.Тернопіль

до відповідача 1: Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", м. Київ

відповідача 2: Державного нотаріального архіву в Тернопільській області, м. Тернпіль

про визнання кредитного та іпотечних договорів недійсними.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник;

від відповідача-1: ОСОБА_3 представник;

від відповідача-2: не зявився;

Права та обовязки представникам позивача та відповідача-1 відповідно до ст.ст.20,22 ГПК України розяснено.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 81-1 ГПК України учасниками судового процесу не заявлено.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2015 р. у справі № 921/1013/15-г/7 (суддя Стадник М.С.) в позові ПП "Продекспорт" до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", Державного нотаріального архіву в Тернопільській області про визнання кредитного та іпотечних договорів недійсними, про зобовязання Державного нотаріального архіву в Тернопільській області вилучити з Єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна записи про накладення заборни відчуження №8211 від 18.08.2008 р., №10814 від 27.11.2008 р., № 4066 від 01.07.2009 р. відмовлено.

ПП "Продекспорт" подало апеляційну скаргу б/н від 18.01.2016 р., в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим. Зокрема, скаржник зазначає, що надаючи кредит в іноземній валюті позивачу для здійснення платежів за виконану роботу на території України, банк порушив вимоги чинного законодавства України щодо валютного контролю, у тому числі і положення Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яким забороняється здійснення платежів в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії.

Окрім того, скаржник вважає, що ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» під час укладення кредитної угоди ввів в оману ПП «Продекспорт» щодо фактичного розміру річної процентної ставки. У зв»язку із тим, що умовами кредитної угоди банківський рік визначений у кількості 360 днів, фактично розмір процентної ставки був більшим ніж заявлено банком до укладення кредитної угоди, фактично проценти за кредитною угодою становили 11,153% річних.

ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» подано відзив на апеляційну скаргу № 066-03/335 від 15.02.0216 р., в якому просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення з підстав зазначених у відзиві, та письмові пояснення від 11.04.2016 р.

Державний нотаріальний архів в Тернопільській області подав клопотання про розгляд справи без участі його уповноваженого представника.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1 в судовому засіданні, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, між ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та ПП "Продекспорт" укладено кредитну угоду №6605К48 від 13.07.2005р., відповідно до умов якої банк надає позичальнику кредит у сумі 1 100 000,00 доларів США строком до 11 липня 2008р. на умовах забезпеченості, повернення, відкличності, платності та цільового характеру використання (п.3.1 угоди).

Відповідно до п.3.2.3 кредитної угоди цілі кредиту: погашення заборгованості перед ЗАТ "Аеробуд" за виконані роботи по будівництву торгівельного комплексу "Орнава" у м.Тернополі по вул.Живова.

Розмір необхідного забезпечення для покриття кредиту: 153% від суми основного боргу та процентів за один рік користування кредитом (п. 3.2.8 кредитної угоди).

Кредит надається у безготівковій формі з одночасним утворенням заборгованості за кредитом на позичковому рахунку позичальника, відкритому згідно з п.3.8 угоди в межах наданого забезпечення тільки після укладання Гарантійних документів, як це зазначено в п.3.9 кредитної угоди.

Банк надає позичальнику кредит відповідно до Графіка надання та погашення кредиту за угодою починаючи з дня набрання чинності угодою від 13.07.2005р. (п.3.3.2 кредитної угоди).

Позичальник щомісячно сплачує банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту (долари США) у розмірі річної процентної ставки за встановленою п.3.2.4 договору формулою ,які нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі банківського року у 360 днів (ст.1 "Терміни", п.3.2.4,3.5.1 договору).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаною кредитною угодою між ПАТ Державний експортно-імпортний банк України (іпотекодержатель) та ПП Продекспорт (іпотекодавець) укладені іпотечні договори:

- № 6608219 від 18.08.2008 року, згідно якого в іпотеку передано нежиле приміщення, розташоване за адресою: м. Тернопіль, вул. Кривоноса, 2Б, загальною площею 4536,1 кв.м.;

- № 6608225 від 28.11.2008 року, згідно якого в іпотеку передано будівлю торгового центру, яка розташована за адресою: м. Тернопіль, вул. Живова, 15-а, загальною площею 15 099,5 кв.м.;

- № 6609223 від 01.07.2009 року, згідно якого в іпотеку передано будівлю магазину, розташовану за адресою: м. Тернопіль, вул. 15 Квітня, 5а, загальною площею 7 094,1кв.м.

Як на підставу позову, предметом якого є визнання недійсними кредитної угоди від 13.07.2005 р. № 6605К48, та вище перелічених іпотечних договорів, які згідно ст.3 Закону України Про іпотеку, ч. 2 ст. 548 ЦК України мають похідний характер від основного зобов'язання, позивач зазначає про те, що надаючи позивачу кредит в іноземній влюті для здійснення платежів за виконану роботу на території України, відповідач-1 порушив вимоги Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яким забороняється здійснення платежів в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії.

Згідно із ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Під недійсним правочином розуміють дії фізичних і юридичних осіб, які хоч і спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, але не створюють цих наслідків через невідповідність вчинених дій вимогам законодавства. Тобто недійсний правочин не в змозі викликати правові наслідки, настання яких бажають сторони, однак може викликати наслідки, настання яких сторони не передбачали і не бажали (наприклад, повернення отриманого майна, виникнення обов'язку відшкодувати збитки, моральну шкоду).

Згідно із ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірними, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог закону щодо умов його дійсності, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

Згідно із ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 5 постанови пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009р. визначено, що відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.345 ГК України встановлено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі; у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до п.п.2.1.п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Порядок укладення, зміни, розірвання та виконання кредитного договору регулюється нормами ЦК України, ГК України, Закону України "Про банки і банківську діяльність" та нормативними актами прийнятими Національним банком України, який є особливим центральним органом державного управління (ст.2 Закону України "Про Національний банк України") та видає нормативно правові акти з питань віднесених до його повноважень, які є обовязковими для органів державної влади, місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Відповідно до ст.ст. 47, 49, ч.1ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі, у якому передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту (ст. 345 ГК України, ст. 1055 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, при цьому зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. При цьому, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст.ст.533, 1054 ЦК України).

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Відповідно до п.3ч.1, ч.3 ст. 47, ч.1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківські послуги щодо розміщення залучених коштів, в тому числі в іноземній валюті, від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, належать до виключно банківських кредитних операцій, здійснювати які дозволяється тільки банкам, які мають банківську ліцензію.

Генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання видає банкам Національний банк України відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993р.№15-93 (в редакції від 16.01.2003р.). Відповідно до п.2.1, 2.3 "Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій" затв.Постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001р. N275 (в редакції Постанови від 16 травня 2005 року N 167, чинної на момент видачі кредиту, постанова втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України від 08.09.2011р. №306), на підставі банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати банківські операції з валютними цінностями, в тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Відповідно до п.5.3 зазначеного Положення, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Отже, враховуючи наведене, банк може надавати послуги по здійсненню кредитування в іноземній валюті, які за своєю правовою природою є валютними операціями, при наявності ліцензії та письмового дозволу Національного банку.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Декретом КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю валютні операції - операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України.

Відповідач-1, на підтвердження права ВАТ "Державний експортно імпортний банк України" здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик на момент укладення кредитної угоди надав видані Національним банком України: Банківська ліцензія №2 від 25.12.2001р. на право здійснювати банківські операції визначені ч.1 та п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Дозвіл №2-1 від 25.12.2001р., додаток до дозволу №2-1 від 25.12.2001р. на право здійснення операцій визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону.

Виходячи зі змісту зазначених норм законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції про те, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Як вбачається із матеріалів справи, право власності на іноземну валюту згідно кредитної угоди не переходило до позивача, а розрахунки проведені у національній валюті гривні, що підтверджується умовами кредитної угоди, яка укладена на підставі заяви ПП Продекспорт від 25.06.2005р. про надання кредиту в сумі 1 100 000,00 доларів США для погашення заборгованості позичальника перед ЗАТ Аеробуд в сумі 5 426 192,80 грн. за виконані роботи по будівництву торгівельного комплексу Орнава в м. Тернополі згідно акту звірки взаєморозрахунків між ПП Продекспорт та ЗАТ Аеробуд за період 2003-2005рр., який доданий до заяви.

Отже, грошове зобов'язання позичальника перед ЗАТ Аеробуд виражено в валюті України - гривні, яка згідно ст. 192 ЦК України є законним платіжним засобом.

Відповідно до п.п. 3.2.1, 3.2.3 кредитної угоди № 6605К48 від 13.07.2005р. позичальнику надано кредитні кошти в сумі 1 100 000,00 доларів США з метою погашення заборгованості перед ЗАТ Аеробуд за виконані роботи по будівництву торгівельного комплексу Орнава у м. Тернополі, по вул. Живова.

Згідно з Розпорядженням про проведення операції по рахунках, які пов'язані з кредитною діяльністю від 21.07.2005р. за кредитною угодою №6605К48 від 13.07.2005р., операції з видачі кредиту ПП Продекспорт в сумі 1 082 856,28 доларів США проведено з подальшою їх конвертацією в валюту платежу гривню.

Як вбачаться із виписок про операції здійснені банком за 21.07.2005р., банком здійснено продаж валютного кредиту в сумі 1 082 856,28 доларів США з подальшою конвертацією у валюту платежу гривню по курсу 5,011000 грн. та з подальшим зарахуванням грошових коштів в сумі 5 426 192,82 грн. на рахунок позичальника №247.

Надалі, платіжним дорученням №1583 від 21.07.2005р. кошти в сумі 5 426 192,80 грн. перераховані з поточного рахунку ПП "Продекспорт" на рахунок ЗАТ "Аеробуд" в якості оплати за будівельно-монтажні роботи за договором №29/04-03 від 06.05.2003р. та акту звірки розрахунків.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що валютою платежу на користь ЗАТ Аеробуд була національна валюта України - гривня, у зв'язку з чим твердження скаржника про порушення під час укладення кредитної угоди № 6605К48 від 13.07.2005р. банком Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю є такими, що не відповідають дійсності.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у Банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій або дозволу Національного Банку України на здійснення кредитних операцій у валюті, що в свою чергу не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Щодо посилання скаржника як на підставу визнання угоди недійсною, твердження, що правочин вчинено під впливом обману судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (правова позиція викладена у п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Судова колегія вважає правомірним висновок суду щодо безпідставності посилання позивача на введення його банком в оману під час укладення кредитної угоди № 6605К48 від 13.07.2005р., оскільки за умовами кредитного договору: стаття 1 Терміни Банківський рік - означає рік у 360 днів, що застосовується для нарахування процентів за користування кредитом та пені; - п.3.5.1 договору чітко визначено порядок сплати процентів, а саме: позичальник сплачуватиме банку проценти за користування кредитом у розмірі, зазначеному в п. 3.2 кредитної угоди, у валюті кредиту. Такі проценти нараховуються у валюті кредиту на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі банківського року ....

Дані умови договору відповідають нормам Положення про облікову політику ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" на 2005 рік, затвердженого рішенням правління ВАТ "Укрексімбанку" від 23.12.2004 р. та введеного в дію Наказом голови правління банку від 30.12.2004 р. № 729, згідно п.п.5.3.14-5.3.18 якого встановлено методи визначення кількості днів у місяці та році, а саме для розрахунку процентних доходів використовується метод факт/360 для розрахунку використовується кількість днів у місяці та умовна кількість днів у році (360 днів). Згідно п.2 зазначеного наказу усі структурні підрозділи Головного банку, філії та відділення при здійсненні операцій та їх відображення у бухгалтерському обліку повинні неухильно дотримуватися затвердженого Положення про облікову політику.

Так, договором є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З врахуванням наведеного суд апеляційної інстанції зазначає, що про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору на момент укладення спірного кредитного договору та про бажання настання цивільних прав та обов'язків свідчать підписи сторін на спірному договорі, а також виконання відповідачем (Банком) належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором щодо надання позивачу (Позичальнику) кредиту у межах суми, визначеної у кредитному договорі (з врахуванням додаткових договорів), а також прийняття передбачених договором коштів Позичальником. Укладаючи кредитний договір, сторони були вільними в його укладенні та визначенні його умов, а отже, можна стверджувати про те, що дії учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання спірного правочину, відповідали внутрішній волі сторін.

При цьому, як було зазначено ПП «Продекспорт» не було доведено суду протилежного, а також не було надано доказів того, що під час укладення кредитного договору позивач міг діяти під впливом помилки, обману, насильства або тяжкої обставини.

Відповідно до ст.ст.1,4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", одним із основних принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність це послідовність - постійне (із року в рік) застосування підприємством обраної облікової політики (сукупність принципів, методів і процедур, що використовуються підприємством для складання та подання фінансової звітності). Зміна облікової політики можлива лише у випадках, передбачених національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, і повинна бути обґрунтована та розкрита у фінансовій звітності.

Порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності (ст.6 Закону).

Згідно із ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність" Національний банк встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Такі правила встановлені Положенням про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджені Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 року № 566, пунктом 3 якої зобов'язано установи комерційних банків розробити положення про облікову політику банку, а також методологію та процедури з бухгалтерського обліку, що цю політику регламентують.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки Положення про облікову політику банку розроблено на підставі Положення Національного банку України, а отже є нормативно правовим актом та є складовою національного законодавства, а тому визначення умовами кредитної угоди банківського року відповідають законодавству України.

За таких обставин, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо необґрунтованості доводів позивача про обов'язковість отримання Банком та позичальником індивідуальних ліцензій Національного банку України для здійснення валютних операцій, зокрема, при наданні і одержанні резидентами кредитів в іноземній валюті, а тому оскаржувана кредитна угода та іпотечні договори, укладені з додержанням вимог цивільного законодавства та за вільного волевиявлення сторін, а визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті не суперечить нормам ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищенаведене судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували вимоги, заявлені у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2015 р. у справі № 921/1013/15-г/7 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу направити у господарський суд Тернопільської області.

Повний текс постанови виготовлено та підписано 15.04.2016 р.

Головуючий суддя Галушко Н.А

Суддя Кузь В.Л.

Суддя Орищин Г.В.