РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2016Справа №910/4276/16

За позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шоколадниця-Україна"

про стягнення 4 221, 54 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Юрченко Н.П.

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шоколадниця-Україна", в якому просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 3 841,69 грн. за договором №37-14/1-200 від 25.05.2012 р. про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, а також інфляційні втрати у розмірі 46,15 грн., 3% річних у розмірі 21,15 грн. та пені у розмірі 312,55 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем щодо оплати послуг за вказаним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2016 р. порушено провадження у справі № 910/4276/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.04.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, вимог суду не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив.

При цьому суд відзначає, що ухвала суду направлялась відповідачу на вказану в позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців адреси відповідача та отримана представником відповідача, що підтверджується підписом останнього на поштовому повідомленні.

Між тим, відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що учасники були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 11.04.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.05.2012 р. між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Шоколадниця-Україна" укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 37-14/1-200, за умовами якого у зв'язку з наданням відповідачу в оренду частини нежитлового приміщення на другому поверсі будівлі терміналу «В» позивача, загальною площею 80,0 кв. м, для розміщення кафе та частини нежитлового приміщення на другому поверсі будівлі терміналу «В» позивача, загальною площею 33,0 кв. м, для розміщення кафе, позивач надає, а відповідач отримує певні послуги визначені цим договором.

Відповідно до п. 1.4. договору розмір оплати за послуги залежить від фактичного їх об'єму, тарифів та витрат позивача, пов'язаних з обсягом послуг в період їх надання, якості послуг та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Згідно з п.п. 2.2.1.-2.2.3. договору відповідач зобов'язується своєчасно здійснювати розрахунки за договором. Щомісячно, до п'ятого числа місяця, наступного за звітним, надавати в бухгалтерію позивача довідку про чистий дохід, отриманий від діяльності відповідача на території позивача за звітний місяць. Щомісяця, з десятого числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержувати в бухгалтерії позивача рахунок та акт приймання-здачі виконаних послуг. Сплата рахунку здійснюється відповідачем до двадцятого числа того ж місяця. Підписаний акт приймання-здачі виконаних послуг відповідач зобов'язаний повернути в бухгалтерію позивача протягом п'яти днів з дати його отримання або надати в цей строк вмотивовану відмову від його підписання. Якщо протягом п'яти днів акт приймання-здачі виконаних послуг не буде повернутий позивачу та не надана в цей строк вмотивована відмова від його підписання, він вважається підписаний сторонами.

Відповідно до п.4.2. договору відповідач зобов'язаний, в разі несвоєчасної оплати отриманих послуг, сплачувати позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Договір, відповідно до п.6.1., набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 23.09.2012 р. Датою підписання є пізніша дата, якщо договір підписувався сторонами окремо.

Згідно з п. 6.2. договору відповідно до ст..631 Цивільного кодексу України, сторони домовились, що положення цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання, а саме з 23.09.2011 р.

Відповідно до п. 6.3. договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця до закінчення строку його чинності, договір вважається продовженим на кожний наступний рік.

25.05.2012 р. сторони підписали додаток №8 до договору №37-14/1-200 від 25.05.2012р., в якому визначили перелік об'єктів відповідача, для яких аеропорт надає послуги холодного-гарячого водопостачання та водовідведення.

31.05.2013 р. сторони підписали додаткову угоду №1 до договору №37-14/1-200 від 25.05.2012 р., якою сторони внесли зміни до п.п. 1.1., 7.4., 7.5., та додатків №3-8 договору № 37-14/1-200 від 25.05.2012 р.

05.11.2014 р. сторони підписали додаткову угоду №2 до договору №37-14/1-200 від 25.05.2012 р., якою сторони внесли зміни до п.п.1.1., доповнено п.2.2., розділ 4.

Приймаючи до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази письмового звернення однієї зі сторін договору № 37-14/1-200 від 25.05.2012 р. про його припинення, суд дійшов висновку, що він неодноразово пролонговувався та станом на день розгляду справи у суді є чинним.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивачем було складено та передано відповідачу акти приймання-здачі виконаних послуг та рахунки-фактури з липня 2015 р. по січень 2016 р. на загальну суму 3 841,69 грн.

Вищезазначені акти приймання-здачі виконаних послуг та рахунки-фактури були отримані представниками відповідача, що підтверджується підписами на реєстрах виданих документів.

При цьому, суд відзначає, що акти приймання-здачі виконаних послуг не підписані відповідачем та не повернуті в бухгалтерію позивача протягом п'яти днів з дати їх отримання. Однак, згідно з п. 2.2.3. договору, якщо акт приймання-здачі виконаних послуг не буде повернутий позивачу та не надана в цей строк вмотивована відмова від його підписання, він вважається підписаний сторонами.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує зобов'язання щодо оплати послуг, отриманих за договором №37-14/1-200 від 25.05.2012р. у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 3 841,69 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням забов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом забов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

У відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач заявлених до нього вимог не спростував, правом надання відзиву не скористався, доказів належного виконання зобов'язань за договором №37-14/1-200 від 25.05.2012 р. щодо оплати наданих позивачем послуг не надав, заперечень щодо отримання таких послуг не навів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору №37-14/1-200 від 25.05.2012 р., а також положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості у розмірі 3 841,69 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення 21,15 грн. - 3 % річних, 46,15 грн. - інфляційних втрат та 312,55 грн. - пені.

В силу положень ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Тож, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо оплати наданих послуг, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором.

Згідно розрахунку позивача за період з 21.08.2015 р. по 23.02.2016 р. з урахуванням дати виникнення заборгованості за кожний період, розмір пені становить 312,55 грн., 3 % річних - 21,15 грн. та 46,15 грн. - інфляційних втрат.

Перевіривши правильність нарахування позивачем 3 % річних та пені, судом встановлено, що його розрахунки не перевищують розрахунок суду та відповідають нормам чинного законодавства України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" допущено помилку у методиці розрахунку, у зв'язку з чим позивачем завищено належну до стягнення суму інфляційних втрат.

Згідно розрахунку суду за заявлений позивачем період з 21.08.2015 р. до 23.02.2016 р. розмір інфляційних втрат становить 38,02 грн.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати по сплаті судового бору при частково задоволені позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В той же час, приймаючи до уваги, що у даному випадку судовий збір сплачений за мінімальною ставкою, суд покладає його на відповідача у повному обсязі.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позов Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Шоколадниця-Україна" (01004, м. Київ, вул. Басейна, буд.1/2 літ. «А», ідентифікаційний код 33744608), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (08307, Київська обл.,, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль», ідентифікаційний код 20572069) заборгованість у розмірі 3 841,69 (три тисячі вісімсот сорок одна грн. 69 коп.) грн., 21,15 (двадцять одна грн. 15 коп.) грн. - 3 % річних, 38,02 (тридцять вісім грн. 02 коп.) грн. - інфляційних втрат, 312,55 (триста дванадцять грн. 55 коп.) грн. - пені та 1 378,00 (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.) грн. - судового збору.

3.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4.В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 18.04. 2016 р.

Суддя Пригунова А.Б.