РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2016Справа №910/3848/15-г

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Гєотранс»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 1415,08 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Сокур С.В.- по дов.

від відповідача: ОСОБА_1; ОСОБА_3 - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Гєотранс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 4 650,00 грн. основного боргу, 1 674,03 грн. інфляційних витрат та 20 % річних в сумі 3 595,95 грн.

Рішенням від 05.05.2015р. Господарського суду міста Києва у справі №910/3848/15-г позов задоволено частково: стягнуто з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гєотранс» 4 650,00 грн. основного боргу, 1 674,03 грн. інфляційних витрат та 20 % річних в сумі 1948,87 грн.

Постановою від 15.12.2015р. Київського апеляційного господарського суду рішення від 05.05.2015р. Господарського суду міста Києва у справі №910/3848/15-г змінено: стягнуто з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гєотранс» 730,74 грн. заборгованості, 370,12 грн. інфляційних витрат, 20 % річних в сумі 352,27 грн. та 267,62 грн. судового збору.

Постановою від 17.02.2016р. Вищого господарського суду України рішення від 05.05.2015р. Господарського суду міста Києва та постанову від 15.12.2015р. Київського апеляційного господарського суду у справі №910/3848/15-г скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Згідно автоматизованого розподілу справи між суддями від 24.02.2016р. справу №910/3848/15-г передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою суду від 29.02.2016р. суддею Спичаком О.М. прийнято справу №910/3848/15 г до свого провадження, розгляд справи призначено на 18.03.2016р.

Представник позивача в судове засідання 18.03.2016р. не з'явився, вимоги ухвали суду від 29.02.2016р. не виконав, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 18.03.2016р. представник відповідача подав клопотання про витребування доказів, відповідно до якого просив суд витребувати у Державній податковій інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві податкову звітність Товариства з обмеженою відповідальністю «Гєотранс» за формою 1-ДФ за період 2012-2014 року та касову книгу за період 2012-2014 року.

Суд, розглянувши дане клопотання, вважає за доцільне його задовольнити.

У зв'язку з невиконанням позивачем вимог ухвали суду від 29.02.2016р., неявкою в судове засідання представника позивача, а також необхідністю витребування доказів у справі, ухвалою від 18.03.2016р. розгляд справи було відкладено на 04.04.2016р.

У судовому засіданні 04.04.2016р. позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій заявник просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 799,90 грн., 20% річних в розмірі 327,5 грн. та інфляційні втрати в сумі 287,68 грн.

Згідно зі ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи, що заява позивача відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, остання прийнята господарським судом до уваги під час розгляду справи та судом розглядаються остаточні позовні вимоги, викладені в останній.

Представником відповідача у судовому засіданні 04.04.2016р. надано усні пояснення по суті спору, відповідно до яких останній проти задоволення позову заперечував.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 04.04.2016р. було оголошено перерву до 11.04.2016р.

У судовому засіданні 11.04.2016р. представником відповідача подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке розглянуто та задоволено судом.

Відповідно до приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 11.04.2016р. було оголошено перерву до 18.04.2016р.

У судовому засіданні 18.04.2016р. представниками сторін було підтримано раніше висловлену позицію по суті спору.

В судовому засіданні 18.04.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.12.2011р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гєотранс» (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір №267 поставки продукції, відповідно до п.1.1 якого постачальник продає та поставляє, а покупець купує та оплачує на умовах та у порядку, визначених цим договором, товар в асортименті, кількості та за цінами, вказаними в додатках (специфікаціях) та/або накладних, що засвідчують прийом-передачу товару від постачальника до покупця, та є невід'ємними частинами даного договору.

У п.1.2 договору №267 від 27.12.2011р. зазначено, що сторони застосовують до даного договору умови DDP - доставка товару в пункт, вказаний покупцем (редакція Інкотермс 2000р.)

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін накладної, яка засвідчує момент передачі товару (п.1.3 договору №267 від 27.12.2011р.).

За умовами п.2.1 укладеного між сторонами правочину найменування та кількість товару зазначається в додатках або накладних, які є невід'ємними частинами цього договору.

Пунктом 3.1 спірного договору передбачено, що ціна на товар встановлюється на підставі прайс-листів (специфікацій) постачальника, що є додатками до цього договору. Оплата здійснюється в національній валюті України.

Загальну сума договору відповідає загальній сумі всіх накладних на підставі яких здійснюється постачання товару, відповідно до умов договору (п.3.2 договору №267 від 27.12.2011р.).

Відповідно до п.3.3 договору №267 від 27.12.2011р. покупець зобов'язаний оплачувати кожну партію переданого постачальником товару, протягом (але не пізніше) семи календарних днів з моменту передачі такої партії товару.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2015р., а у фінансовій частині до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. У разі, якщо жодна сторона протягом тридцяти календарних днів до закінчення терміну дії даного правочину не заявить про наміри до його розірвання, договір вважається пролонгованим на тих же умовах терміном на один календарний рік (п.8.5 договору №267 від 27.12.2011р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №267 від 27.12.2011р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків з поставки товару.

З представлених до матеріалів справи документів, вбачається, що за період з 20.07.2012р. по 27.05.2013р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Гєотранс» було поставлено, а Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 прийнято товар на загальну суму 5028,44 грн. за наступними товарно-транспортними накладними: №ГСЧ-004413 від 20.07.2012р. на суму 212,40 грн., №ГСЧ-004556 від 24.07.2012р. на суму 590,62 грн., №ГСЧ-004792 від 27.07.2012р. на суму 294,35 грн., №ГСЧ-004892 від 31.07.2012р. на суму 229,78 грн., №ГСЧ-006820 від 11.09.2012р. на суму 211,63 грн., №ГСЧ-000317 від 11.01.2013р. на суму 287,40 грн., №СЧ-000451 від 15.01.2013р. на суму 294,34 грн., №ГСЧ-00680 від 19.01.2013р. на суму 243,70 грн., №ГСЧ-000793 від 22.01.2013р. на суму 135,12 грн., №ГСЧ-000952 від 26.01.2013р. на суму 81,84 грн., №ГСЧ-000696 від 26.01.2013р. на суму 277,14 грн., №ГСЧ-001119 від 30.01.2013р. на суму 306,60 грн., №ГСЧ-001739 від 12.02.2013р. на суму 264,68 грн., №ГСЧ-002220 від 21.02.2013р. на суму 124,50 грн., №ГСЧ-002426 від 26.02.2013р. на суму 260,66 грн., №ГСЧ-002408 від 26.02.2013р. на суму 105,30 грн., №ГСЧ-005408 від 25.04.2013р. на суму 378,17 грн., №ГСЧ-00650 від 21.05.2013р. на суму 301,44 грн. та №ГСЧ-006895 від 27.05.2013р. на суму 429,30 грн.

Наразі, твердження позивача про те, що у період дії спірного правочину Товариством з обмеженою відповідальністю «Гєотранс» було поставлено відповідачу товар на загальну суму 44 435,55 грн., суд до уваги не приймає, як такі, що позбавлені належного доказового обґрунтування. При цьому, суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

На виконання вказівок Вищого господарського суду України, які викладені у постанові від 17.02.2016р. по справі №910/3848/15-г, та у відповідності до ст.11112 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, судом ухвалами від 29.02.2016р. та від 18.03.2016р. було зобов'язано позивача надати докази поставки відповідачу продукції за весь період співпраці по договору поставки продукції №267 від 27.12.2011р.

Проте, заявником належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів поставки у період чинності договору №267 від 27.12.2011р. товару на суму 44 435,55 грн. не представлено, як і не надано інших, окрім наведених вище товарно-транспортних накладних.

Одночасно, неможливість надання заявником інших, товарно-транспортних накладних, з огляду на те, що останні не було збережено, не нівелюють обов'язків вказаного учасника судового процесу довести ті обставини, на які він посилається.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Крім того, з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, судом ухвалою від 18.03.2016р. було зобов'язано Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві надати суду податкову звітність за формою 1-ДФ, подану Товариством з обмеженою відповідальністю «Гєотранс» за звітні періоди 2012-2014р.р.

Проте, станом на момент вирішення спору, вимоги суду так і не було виконано та не представлено витребувані документи.

Отже, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що твердження позивача про те, що у період дії спірного правочину Товариством з обмеженою відповідальністю «Гєотранс» було поставлено відповідачу товар на суму більшу, ніж 5028,44 грн., а саме на 44 435,55 грн., позбавлені належного доказового обґрунтування.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Наразі, за твердженнями позивача, відповідачем в повному обсязі свої грошові зобов'язання виконано не було, зокрема, не внесено оплату за товар, отриманий на підставі товарно-транспортних накладних №ГСЧ-000793 від 22.01.2013р. на суму 135,12 грн., №ГСЧ-000952 від 26.01.2013р. на суму 81,84 грн., №ГСЧ-000696 від 26.01.2013р. на суму 277,14 грн., №ГСЧ-001119 від 30.01.2013р. на суму 306,60 грн., в результаті чого, у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 799,90 грн.

Проте, за висновками суду, посилання заявника на наявність у відповідача заборгованості є необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

За твердженнями представників обох сторін, оплата товару за спірним правочином здійснювалась у місці передачі товару шляхом нарочного передання грошових коштів представникам Товариства з обмеженою відповідальністю «Гєотранс», які у подальшому зараховувались на рахунок позивача, який відкрито у Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль».

З наявної в матеріалах справи банківської виписки з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Гєотранс» вбачається, що у період з 01.01.2012р. по 31.12.2014р. на рахунок заявника в якості оплати затовар, отриманий Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, було зараховано грошові кошти на загальну суму 7415,20 грн., зокрема: 18.10.2012р. відповідачем було сплачено 946 грн., 01.11.2012р. внесено 634 грн., 06.11.2012р. сплачено 460,50 грн. , 14.11.2012 р. сплачено 607,92 грн.. 27.11.2012р. сплачено 631,20 грн., 14.12.2012р. перераховано 270,10 грн. та 490,00 грн., 03.01.2013р. сплачено 511,00 грн., 21.01.2013р. сплачено 651,60 грн., 12.02.2013р. внесено 494,10 грн. та 612 грн. та 04.03.2013 року сплачено728,61 грн. До того ж, в матеріалах справи також наявні докази вчинення покупцем оплати 07.05.2013р. на суму 378,17 грн.

При цьому, судом враховано, що лише одна оплата, здійснена 07.05.2013р. на суму 378,17 грн., містить посилання у призначенні платежу на накладну, товар за якою оплачується, а саме товарно-транспортну накладну №ГСЧ-005408 від 25.04.2013р., яка не є спірною у межах розглядуваної справи. Всі інші оплати у призначенні платежу містять вказівку «Оплата за товар».

Наразі, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до роз'яснень Комітету з питань фінансів і банківської діяльності Верховної Ради України у листі № 06-10/10-1215 від 29.10.2004р. питання віднесення платежу, у призначенні якого не зазначено періоду, в якому надані послуги чи товар, має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів таким чином: якщо порядок зарахування коштів врегульовано у договорі між платником та одержувачем коштів - згідно з положенням договору; якщо відповідні застереження відсутні у договорі та у разі заборгованості, в тому числі, що підлягає стягненню на підставі судових рішень, платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку, тобто починаючи з такої, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 05.02.2014р. Вищого господарського суду України по справі №920/798/13.

Умовами договору №267 від 27.12.2011р. сторони не врегулювали порядок зарахування коштів у разі не зазначення періоду чи товарно-транспортної накладної, за який здійснюється оплата, отже, у даному випадку зарахування грошових коштів, які надходили від покупця, повинно було здійснюватись в хронологічному порядку.

Судом зазначалось, що заявником заявлено позовні вимоги про стягнення основного боргу за видатковими накладними №ГСЧ-000793 від 22.01.2013р. на суму 135,12 грн., №ГСЧ-000952 від 26.01.2013р. на суму 81,84 грн., №ГСЧ-000696 від 26.01.2013р. на суму 277,14 грн., №ГСЧ-001119 від 30.01.2013р. на суму 306,60 грн., що загалом становить 799,90 грн.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що до моменту поставки товару за спірними видатковими накладними, заявником було поставлено товару на суму 2364,22 грн., тоді як представленими суду банківськими виписками підтверджується здійснення до 22.01.2013р. оплат на суму 5202,32 грн. Тобто, на момент поставки відповідачу товару за спірними товарно-транспортними накладними у покупця була переплата у розмірі, що значно перевищувало вартість товару, поставленого за накладними №ГСЧ-000793 від 22.01.2013р., №ГСЧ-000952 від 26.01.2013р., №ГСЧ-000696 від 26.01.2013р., №ГСЧ-001119 від 30.01.2013р.

Одночасно, відповідачем до матеріалів справи представлено копію листів з касової книги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, в якій містяться записи, щодо передання грошових коштів, суми та дати, в яких відповідають датам поставки та вартості товару, які зазначені у спірних товарно-транспортних накладних. З означеного приводу суд зазначає наступне.

Порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями) визначено Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, яке затверджено постановою№637 від 15.12.2004р. Правління Національного банку України та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13.01.2005р. за №40/10320.

У відповідності до п.1.2 вказаного Положення касові операції - це операції підприємств (підприємців) між собою та з фізичними особами, що пов'язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку; касова книга - це документ установленої форми, що застосовується для здійснення первинного обліку готівки в касі; книга обліку розрахункових операцій - прошнурована і належним чином зареєстрована в органах державної податкової служби України книга, що містить щоденні звіти, які складаються на підставі відповідних розрахункових документів щодо руху готівкових коштів, товарів (послуг).

Пунктами 2.1, 2.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні передбачено, що підприємства (підприємці), які відкрили поточні рахунки в банках і зберігають на цих рахунках свої кошти, здійснюють розрахунки за своїми грошовими зобов'язаннями, що виникають у господарських відносинах, пріоритетно в безготівковій формі, а також у готівковій формі (з дотриманням чинних обмежень) у порядку, установленому законодавством України. Підприємства (підприємці) здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів. Підприємства (підприємці) здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку.

Згідно п.2.6 вказаного Положення оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

За приписами п.4.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні усі надходження і видачу готівки в національній валюті підприємства відображають у касовій книзі. Кожне підприємство (юридична особа), що має касу, веде одну касову книгу для обліку операцій з готівкою в національній валюті (без урахування кас відокремлених підрозділів).

Тобто, у даному випадку, грошові кошти, які утримуються у готівковій формі повинні обліковуватись у касовій книзі.

Ухвалою від 18.03.2016р. судом було зобов'язано Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві надати суду інформацію про те, чи була наявна у Товариства з обмеженою відповідальністю «Гєотранс» () зареєстрована в ДПІ касова книга в період з 2011-2014р.р.

Проте, вимоги суду виконано не було, вказану вище інформацію не представлено. Отже, у суду відсутні підстави достеменно вважати, що грошові кошти, які за твердженнями відповідача, передані готівкою заявнику, було відповідним чином обліковано Товариством з обмеженою відповідальністю «Гєотранс», а надані до матеріалів справи листи з книги про отримання готівкових коштів не є беззаперечним доказом передання коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «Гєотранс».

Однак, наведене вище, не спростовує висновків суду щодо наявності у відповідача переплати на момент поставки товару за спірними товарно-транспортними накладними.

Отже, приймаючи до уваги все вищенаведене у сукупності, господарський суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Гєотранс» Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення основного боргу в сумі 799,90 грн.

Враховуючи на висновки суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення суми основного боргу, суд зазначає про відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат та відсотків річних та їх стягнення з відповідача.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального України судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись, ст. ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

25.04.2016 р.

Суддя О.М. Спичак