ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07.04.2016 Справа № 905/989/16

Суддя господарського суду Донецької області Тоцький С.В.

при помічнику судді Асмановій Е.Е.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», м.Київ

до відповідача: Спільного Українсько-Британського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріво-моторс», м.Донецьк

про стягнення заборгованості в розмірі 780 809,35грн. та повернення майна.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю.

від відповідача - не зявився.

СУТЬ СПОРУ

Заявлено позов, Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», м.Київ до Спільного Українсько-Британського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріво-моторс», м.Донецьк про стягнення заборгованості в розмірі 780 809,35грн. та повернення майна.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до умов укладеного договору оперативного лізингу №24100 від 25.09.2012р. відповідач, взяв на себе зобовязання щодо сплати лізингових платежів за предмет лізингу, однак у встановлений строк їх не виконав, у результаті чого за відповідачем утворилася заборгованість у розмірі 780 809,35грн., у звязку із чим позивач просить суд та вилучити обєкт оперативного лізингу.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач у судові засідання не з'являвся, відзив на позовну заяву не надав. Про дату та час судового засідання відповідач був повідомлений належним чином. Про що свідчить оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет http:// www.reyestr.court.gov.ua в розділі "Новини та події".

За приписами абз.3 п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26 грудня 2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Тобто відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, однак у судове засідання не з'явився, свого представника не направив, своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався.

При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Також за приписами п.3.9.2. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26 грудня 2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відтак відповідно до положень ст.75 Господарського процесуального кодексу України, справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до статей 9, 10 Конституції України, статті 9 Європейської хартії регіональних мов або мов меншин (ратифікована Законом України від 15 травня 2003р. №802), статті 3 Декларації прав національностей України (від 1 листопада 1991р. №1771) та усним клопотанням позивача, справа розглядалась російською мовою.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача господарський суд встановив:

25 вересня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (Наймодавець) та Спільним Українсько-британським підприємством у формі Товариств аз обмеженою відповідальністю «Ріво-моторс» (Наймач) укладено договір оперативного лізингу (найму) №24100.

Відповідно до положень договору, обєктом оперативного лізингу (найму) є один чи більше транспортних засобів. Інформація, щодо типу кожного автомобіля, державного номеру, року виробництва, номеру шасі, двигуна та першої реєстрації колишнього використання окремого автомобіля визначається у відповідному додатку щодо кожного автомобіля до цього контракту, що є невідємними частинами.

Так, 17.02.2014р. позивач уклав з відповідачем ОСОБА_2 №00009609 до договору оперативного лізингу (найму) №24100 від 24.09.2012р. відповідно до якого Позивач передав Відповідачу у користування транспортний засіб типу VW Passat B7 2.0 I TDI, шасі №WVWZZZ3CZEP021283, двигун № НОМЕР_1, рік виробництва 2014р., строком на 60 місяців, а відповідач зобовязувався прийняти та користуватися автомобілем, сплачувати позивачу встановлені Договором орендні платежі та повернути автомобіль позивачу відповідно до умов Договору.

Відповідно до умов п.3.1 умов лізингу, позивачем було придбано автомобіль, обраний відповідачем на свій власний розсуд.

Пунктом 4.1 умов лізингу визначено, що позивач зберігає за собою право власності на автомобіль, в той час як відповідач матиме право на користування автомобілем впродовж усього строку дії договору (окрім випадків, коли позивач матиме право розірвати договір та вимагати повернення автомобіля, як зазначено в Договорі).

Згідно приписів п.4.3, відповідач зобовязується покривати всі витрати, понесені сторонами при передачі та поверненні автомобіля за договором та в процесі користування автомобілем протягом строку дії договору.

Згідно п.6.1 умов лізингу, за користування автомобілем відповідач зобовязується щомісяця виплачувати позивачу орендні платежі, розмір яких визначено у Договорі.

Відповідно до п.6.2 умов лізингу, розмір орендних платежів за договором підлягає розрахунку позивачем щомісяця. Орендний платіж встановлюється в українських гривнях шляхом множення розміру орендованого платежу для відповідного місяця на курс обміну дол.США до гривні, встановленого українським комерційним банком.

Пунктом 6.5 Умов лізингу встановлено, що відповідач зобовязується щомісячно сплачувати Орендні платежі на рахунок, зазначений позивачем у договорі, не пізніше 15-го календарного дня поточного місяця. У разі неотримання рахунку до 15-го числа поточного місяця, за яким повинен бути сплачений Орендний платіж, відповідач зобовязаний сплатити відповідний платіж у розмірі, встановленому у Договорі, до 15-го числа місяця, а після отримання рахунку доплатити відповідну різницю між сплаченою сумою та сумою, визначеною у рахунку.

Так, пунктом 8.2 умов лізингу, у випадку прострочення сплати Орендованого платежу та/або будь-якого іншого платежу за договором, відповідач зобовязався сплачувати штрафні санкції: пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати Орендованого платежу та/або будь-якого іншого платежу; штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем (п.8.3): еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, еквівалент 20 доларів США за другу вимогу, 25 доларів США за третю вимогу; компенсація будь-яких витрат, понесених позивачем, та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем у відповідності до договору.

Згідно п.12.1 умов лізингу строк оперативного лізингу (найму) визначається у договорі та як зазначено в преамбулі Договору, становить 60 місяців.

Положеннями пункту 12.4.2 умов лізингу передбачено, що позивач має право в односторонньому порядку відмовитися від Договору/припинити дію Договору/розірвати Договір у випадку, якщо відповідач не сплатив 1 (один) наступний орендний платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобовязання зі сплати перевищує 10 робочих днів.

Так, починаючи з червня 2014 року відповідач припинив сплачувати орендні платежі. Керуючись положеннями п.12.4 умов лізингу, позивач направив відповідачу вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення обєкта оперативного лізингу (найму) та повідомлення про відмову від ОСОБА_2 №00009609 від 17.02.2014р.

Пунктом 12.5 умов лізингу визначено, день, що вважатиметься датою припинення дії Договору/розірвання договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. У разі припинення дії договору/розірвання договору позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення про припинення дії/розірвання договору, за можливості, звязується з ним за доступним номером телефону для повідомлення про припинення дії/розірвання. ОСОБА_1 повідомлення/вимога надсилається наймодавцем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача. У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги через відсутність за адресою/повернення через закінчення строку зберігання, відповідач вважається належним чином повідомлений.

Так, 19.10.2015р. співробітником компанії ТОВ «Експрес Мото Україна» здійснена доставка вимоги за вказаною в накладній адресою. Однак, здійснити доставку вимоги не вдалося, оскільки за місцезнаходженням відповідача знаходиться будинок в нежитловому стані, осіб для вручення не знайдено, за вказаним телефоном ніхто не відповів.

З огляду на зазначене, датою припинення додатку №00009609 від 17.02.2014р. до договору оперативного лізингу (найму) №24100 від 24.09.2012р. є 29.10.2015р.

Пунктом 12.7 умов лізингу передбачено, що у разі завершення строку оперативного лізингу (найму) або припинення дії Договору/розірвання договору, відповідач зобовязаний повернути автомобіль за власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані (з урахуванням нормального зносу) за місцезнаходженням позивача або за адресою вказаною позивачем протягом 3 (трьох) робочих днів від дати завершення строку оперативного лізингу (найму) або отримання відповідної вимоги від позивача.

Відповідно п.12.8 умов лізингу у будь-якому випадку припинення дії Договору (в тому числі дострокового або у звязку із закінченням його дії) відповідач зобовязаний компенсувати позивачу понесені витрати або витрати, які позивач повинен буде здійснити, в тому числі, але не виключно, страхові франшизи, штрафи, витрати на правову допомогу, а також відшкодувати у повному обсязі збитки, завдані позивачу в результаті невиконання або неналежного виконання договору відповідачем.

Згідно із п.13.1 умов лізингу, відповідач зобовязаний у строки, встановлені позивачем, повернути автомобіль позивачеві у всіх випадках закінчення строку найма, розірвання/припинення договору. Якщо відповідач відмовляється від повернення або затримує повернення автомобіля, позивач має право вилучити автомобіль без згоди відповідача.

Відповідно до п.13.7 умов лізингу, якщо позивач не зможе здійснити свої права на вилучення/повернення, як передбачено у цьому пункті, позивач матиме право на вилучення автомобіля у відповідача в примусовому порядку відповідно до законодавства України.

Посилаючись на несплату Відповідачем лізингових платежів за Договором, а також невиконання умов щодо повернення предмету лізингу, позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості в сумі 323106,28грн. та вилучити та передача предмета лізингу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю з огляду на наступне.

Спір, що виник між сторонами, стосується виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за Договором оперативного лізингу (найму) №24100 від 24.09.2012р. з Додатками щодо сплати лізингових платежів.

Згідно вимог передбачених ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, відповідно до приписів частини 1 ст. 12 ЦК України.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, згідно вимог передбачених ст.13 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи судового захисту цивільних прав та інтересів встановлені статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 ГК України, цими нормами встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно вимог частини 2 статті 11 ЦК України та ст.174 ГК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 67 Господарського кодексу України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності, виконуються на підставі договорів.

Відповідно до вимог ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Частиною першою статті 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно вимог статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу вимог передбачених ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

Згідно приписів статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до приписів ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами статті 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до приписів частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній форм досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до вимог статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Частиною 1 статі 292 ГК України передбачено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем у виключне користування другій стороні лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Частиною 2 ст.9 ЦК України передбачено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначено у Законі України Про фінансовий лізинг.

Приписами частини 2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до вимог передбачених ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 3 частини 2 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено обов'язок лізингоодержувача своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Частиною першою статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, що саме і було закріплено сторонами в розділі №6 Договором оперативного лізингу (найму) №24100 від 24.09.2012р.

Таким чином, встановивши факт невиконання відповідачем зобовязання по своєчасному і в повному обсязі по сплаті лізингових платежів, господарський суд дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості по лізинговим платежам.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач свої зобовязання за Договором оперативного лізингу (найму) №24100 від 24.09.2012р.належним чином не виконав у звязку з чим за останнім утворилася заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 323106,28грн., що підтверджується матеріалами справи.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 6638,77грн. за період прострочення сплати лізингових платежів суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитору зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, вимоги позивача щодо застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобовязання у вигляді стягнення 3% річних за прострочення виконання грошових зобовязань в сумі 6638,77грн. є обґрунтованими, арифметично вірними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення пені в сумі 11397,54грн. на підставі умов п.8.2.1 договору суд зазначає наступне:

Статтею 1 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань установленням окремого виду відповідальності.

Згідно приписів ч.2 ст.193 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Аналогічне положення міститься у ст.611 ЦК України, відповідно до якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до вимог передбачених ст.ст.546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За змістом ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки, що узгоджується із ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення закріплені і в ст.ст.216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобовязань є належною підставою у розумінні ст.218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Частиною першою статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Перевіривши розрахунок пені, здійснений позивачем у розмірі 10% річних від вчасно несплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу, що не суперечить свободі укладання договорів, передбаченої вимогами ст. 627 ЦК України, суд дійшов висновку, що наданий розрахунок є арифметично вірними, обґрунтованими та такими, що підлягає задоволенню.

Крім того позивачем були заявлені вимоги про стягнення збитків в сумі 12000,00грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Також, відшкодування збитків передбачено і вимогами ст.224 Господарського кодексу України, відповідно до якої учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Приписами статті 225 Господарського кодексу України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Згідно вимог передбачених ст.623 Цивільного кодексу України сторона, яка порушила зобов'язання повинна відшкодувати заподіяні в результаті цього збитки.

09 червня 2010 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» (Замовник) був укладений договір із ТОВ «Юридична фірма Вернер і Партнери» (Виконавець) №17/2010 про надання юридичних послуг. Відповідно до якого сторони уклали договір про надання юридичних послуг стосовно питань, повязаних із поточною господарською діяльністю Замовника. Відповідно до п.2.1 договору, за надання послуг замовник сплачує Виконавцеві винагороду, сума якої визначається у відповідній додатковій угоді, яка підписується сторонами.

Позивачем були понесені витрати у звязку із необхідністю підготовки позовної заяви про стягнення заборгованості та збитків за договором та представництвом інтересів в суді, що підтверджується договором про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010р., додатковою угодою №47 від 15.01.2013р. до договору про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.201р., заявки №302, рахунку-фактури №276 та акту №275.

Розглянувши дані вимоги позивача про стягнення збитків на суму 12000,00грн. за №17/2010 від 09.06.2010р. про надання юридичних послуг суд дійшов висновку, що вони підлягають задоволенню.

За приписами п.8.2.3. договору Лізингоодержувач зобовязаний відшкодувати будь-які витрати, понесені Порше Лізинг Україна та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених Лізингоодержувачем у відповідності до контракту.

За змістом ст.1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Отже з матеріалів справи вбачається наявність збитків у позивача та вини відповідача, оскільки останнім відповідно до умов п.8.2.3. договору відшкодовані суми, які сторони визначили, як збитки.

Відповідно до приписів ст.111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Аналогічна правова позиція щодо стягнення збитків при наявності наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення висловлена Верховним Судом України у постанові від 22.01.2013 у справі №5011-71/2684-2012.

Враховуючи вищевикладене заявлені позивачем сума збитків у розмірі 12000,00грн. підлягають задоволенню.

Згідно вимог передбачених ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Частиною 4 ст.13 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог передбачених частиною 1 ст.316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Вимогами частин 1 та 2 ст.319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно частини 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 325 ЦК України передбачено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна.

Згідно вимог ст.188 ГК України передбачено, що зміна або розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

В силу вимог передбачених ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст.610 ЦК України невиконання зобовязання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, є порушенням зобовязання.

Вимогами ст.782 ЦК України передбачено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Пунктом 12.5 умов лізингу визначено, день, що вважатиметься датою припинення дії Договору/розірвання договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. У разі припинення дії договору/розірвання договору позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення про припинення дії/розірвання договору, за можливості, звязується з ним за доступним номером телефону для повідомлення про припинення дії/розірвання. ОСОБА_1 повідомлення/вимога надсилається наймодавцем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача. У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги через відсутність за адресою/повернення через закінчення строку зберігання, відповідач вважається належним чином повідомлений.

Так, 19.10.2015р. співробітником компанії ТОВ «Експрес Мото Україна» здійснена доставка вимоги за вказаною в накладній адресою. Однак, здійснити доставку вимоги не вдалося, оскільки за місцезнаходженням відповідача знаходиться будинок в нежитловому стані, осіб для вручення не знайдено, за вказаним телефоном ніхто не відповів.

З огляду на зазначене, датою припинення додатку №00009609 від 17.02.2014р. до договору оперативного лізингу (найму) №24100 від 24.09.2012р. є 29.10.2015р.

Факт порушення відповідачем умов договору в частині повної та своєчасної оплати платежів підтверджується матеріалами даної справи. При цьому дані порушення за висновком суду є системними, оскільки відповідач, не виконуючи належним чином зобовязання, в свою чергу прострочив сплату платежів більш ніж на три місяця.

У разі припинення договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч.1 ст.785 ЦК України).

Відповідно до вимог передбачених пунктом 4 частини 3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є - змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Під час розгляду зазначеної справи відповідачем належним чином не спростовано вимоги позовної заяви.

Згідно вимог передбачених ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтями 33, 34 ГПК України встановлено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до приписів ст.36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог передбачених ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з положень ст.173 ГК України та статей 11, 509 ЦК України, припинення зобовязання зумовлює і припинення існування підстави для відповідного права, зокрема для подальшого перебування у відповідача витребуваного майна.

Крім того, за змістом ст.84 Господарського процесуального кодексу України у рішенні за результатами розгляду позову про зобовязання виконати певну дію (в даному випадку повернути обєкт оренди) суд має вказати строк вчинення відповідної дії.

Враховуючи, що такий строк умовами договору не визначений, суд дійшов висновку про необхідність встановлення строку вчинення відповідних дій протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили.

Отже, суд вважає позовні вимоги належним чином доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати покладаються на відповідача відповідно ст.49 ГПК України.

На підставі вимог передбачених ст.ст.6, 8, 10, 13, 41, 19, 129 Конституції України, п.3.9.1., 3.9.2. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26 грудня 2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», ст.ст. 1, 6, 7, 10, 11, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 9, 11-16, 22, 184, 202, 316, 319, 325, 509, 525, 526, 530, 598, 599, 610-612, 623, 625-629, 632, 638, 782, 785, 806, 1166 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 67, 173-175, 188, 193, 216-218, 230, 224, 225, 292 Господарського кодексу України та керуючись ст.ст.1, 2, 2-1, 4-2, 4-3, 4-5, 4-6, 12, 15, 20, 22, 28, 32-34, 36, 43, 49, 74, 75, 77, 81-1, 82-85, 111-28 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», м.Київ до Спільного Українсько-Британського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріво-моторс», м.Донецьк про стягнення заборгованості по сплаті лізингових платежів в сумі 323106,28грн., збитків в сумі 12000,00грн., пені в сумі 11397,54грн., 3% річних в сумі 6638,77грн., вилучити обєкт оперативного лізингу (найму), задовольнити повністю.

Стягнути зі Спільного Українсько-Британського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріво-моторс», м.Донецьк (83050, м. Донецьк, пр. Ватутіна, буд. 2-б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, 1В, офіс «В», ) заборгованість в сумі 323106,28грн., збитки в сумі 12000,00грн., пені в сумі 11397,54грн., 3% річних в сумі 6638,77грн.

Вилучити у Спільного Українсько-Британського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріво-моторс», м.Донецьк (83050, м. Донецьк, пр. Ватутіна, буд. 2-б, ) обєкт оперативного лізингу (найму) транспортний засіб типу VW Passat B7 2.0 I TDI, шасі № WVWZZZ3CZEP021283, двигун № НОМЕР_1, рік виробництва 2014, та передати обєкт оперативного лізингу (найму) - транспортний засіб типу VW Passat B7 2.0 I TDI, шасі № WVWZZZ3CZEP021283, двигун № НОМЕР_1, рік виробництва 2014, Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (02152, м.Київ, пр. Павла Тичини, 1В, офіс «В», ) - протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили.

Стягнути зі Спільного Українсько-Британського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріво-моторс», м.Донецьк (83050, м. Донецьк, пр. Ватутіна, буд. 2-б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, 1В, офіс «В», ) витрати по сплаті судового збору в сумі 11712,14грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 08.04.2016р.

Суддя С.В. Тоцький