КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2016 р. Справа№ 910/29087/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 06.04.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2015 року,

у справі № 910/29087/15 (суддя - Головатюк Л.Д.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Біоенерго»

до державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація»

про стягнення 312 933,21 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.12.2015 року позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Біоенерго» до державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення 312 933,21 грн. - задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду від 29.12.2015 року відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2015 року у справі № 910/29087/15 скасувати.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2016 року апеляційну скаргу було повернуто скаржнику на підставі п.п. 2, 3 ст. 97 Господарського процесуального кодексу України.

Після усунення обставин, що стали підставою повернення апеляційної скарги, скаржник повторно звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2015 у справі № 910/29087/15 скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Біоенерго» до державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення 312 933,21 грн. відмовити в повному обсязі. Крім того, скаржник просив відновити строк на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2016 року відновлено скаржнику строк на подання апеляційної скарги, скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою від 03.03.2016 року задоволено клопотання ТОВ «Компанія Біоенерго» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає подану апеляційну скаргу відповідача безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та таким що винесене без порушень норм матеріального та процесуального права, позивач просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судових засіданнях що проводилися в режимі відеоконференції 16.03.2016 року та 06.04.2016 року представники ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» надали суду свої пояснення по справі в яких, підтримали подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просили суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник ТОВ «Компанія Біоенерго» у судових засіданнях 16.03.2016 року та 06.04.2016 року також надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Представник позивача вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим а апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Представник позивача просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 29.12.2015 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін що з'явились в судове засідання, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 08.07.2014 року між ТОВ «Компанія Біоенерго», як постачальником та ДП «Центрально-Західна компанія «Вуглеторфреструктуризація», як покупець було укладено договір поставки №19/Т-14 (надалі - договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) у порядку і на умовах, визначених договором, постачальник зобов'язується поставляти і передавати у власність покупця брикету паливного, одержаного з торфу, класифікаційне угруповання згідно Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016-2010, «категорія» 19.20.1. (брикети, котуни й подібні види твердого палива) (далі - товар) окремими партіями, забезпечити надання супутніх послуг, пов'язаних з поставкою товару до отримувачів (отримувач - особа, яка згідно ст.48 Гірничого Закону України має право на забезпечення торф'яними брикетами на побутові потреби), а покупець зобов'язується у порядку і на умовах, визначених договором, приймати та оплачувати товар та надані послуги.

09.07.2014 року сторонами укладено додаткову угоду до вказаного договору №1, за якою ДП «ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація» у зв'язку з реорганізацією замінено на ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на підставі наказу Міністерства енерговугілля від 15.05.2014 №358 «Про реорганізацію державних підприємств з ліквідації вугледобувних, торфодобувних та вуглепереробних підприємств».

Згідно з п. 4.1 договору постачальник зобов'язується поставити товар за договором у строк з червня по грудень 2014 року. Поставка товару кожному отримувачу здійснюється два рази в рік: - за кожне півріччя окремо відповідно до вимог «Інструкції про порядок забезпечення працівників підприємств та організацій Мінвуглепрому України паливом на побутові потреби» (Міністерство вугільної промисловості України, 22.05.1995).

Згідно з п. 4.2 договору разом з товаром постачальник повинен у кожному окремому випадку поставки передати уповноваженій особі покупця документи, які належать до передачі разом з товаром відповідно до чинного законодавства України. До таких документів належать: акт приймання-передачі товару у трьох примірниках; сертифікат якості; рахунок-фактура; видаткова накладна у трьох примірниках; товарно-транспортна накладна, реєстр талонів, талони; податкова накладна.

Поставка товару здійснюється постачальником на підставі талонів на поставку пільгового побутового палива, які виписуються згідно Інструкції (далі - талони), та передаються постачальнику покупцем за відповідним актом приймання-передачі талонів, який посвідчується підписами та печатками сторін (п. 4.3 договору).

Пунктом 4.4 договору визначено, що факт належного виконання постачальником своїх зобов'язань по поставці товару та його якості підтверджується підписом особи - отримувача товару на талоні, який після цього повертається покупцю за відповідним зворотнім актом приймання-передачі талонів.

Право власності на поставлений товар переходить до покупця в момент отримання товару від постачальника, про що свідчить підпис уповноваженого представника покупця на зворотньому акті приймання-передачі талонів (п. 4.6 договору).

Пунктами 4.7, 4.8 договору визначено, що приймання товару за кількістю і якістю здійснюється сторонами в порядку, визначеному цим договором та чинним законодавством України. Поставка та оплата товару здійснюється в межах поточних бюджетних призначень за відповідним напрямком.

Відповідно до п. 5.2.1 договору покупець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Відповідно до п. 3.5 договору підставою для здійснення оплати за договором у кожному окремому випадку є рахунок-фактура, видаткова накладна та акт приймання-передачі товару, посвідчені підписами та печатками сторін.

Відповідно до п. 3.8 договору оплата за договором здійснюється протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту поставки. Пунктом 3.9 договору сторонами погоджено право покупця вимагати відстрочку платежу на строк до 120 календарних днів, та обов'язок постачальника її надати.

В пункті 7.4. договору сторони погодили, що у зв'язку з тим, що оплата товару покупцем здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, то покупець не несе відповідальності за прострочення строків сплати за договором, якщо на момент настання строків оплати таке фінансування було відсутнє. При цьому покупець зобов'язується протягом 10 банківських днів після надходження з Державного бюджету України необхідної суми, оплатити переданий за договором товар.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, ТОВ «Компанія Біоенерго» надало покупцю рахунки-фактури на оплату поставленого товару, а саме: № 909/1 від 09.09.2014 року на суму 241 013,78 грн., №1111/1 від 11.11.2014 року на суму 124 597,87 грн.; № 1201/1 від 01.12.2014 року на суму 139256,45 грн.; № 1212/2 від 12.12.2014 року на суму 137399,44 грн.; №1215/1від 15.12.2014 року на суму 248082,31 грн.

Протягом вересня - грудня 2014 року ТОВ «Компанія Біоенерго» на виконання умов договору поставило товар відповідачу - брикет торф'яний на адресу, зазначену в додатку №3 (реквізити призначення торф'яного брикету) до договору поставки № 19/Т-14 від 08.07.2014 року на загальну суму 890 349,85 грн.:

- за видатковою накладною №909/1 від 09 вересня 2014 року на суму 241 013,78 грн. товар отримано, складено Акт прийому-передачі товару від 09.09.2014 року за реєстром талонів вивезених отримувачам побутового палива.

- за видатковою накладною №1111/1 від 11 листопада 2014 року на суму 124 597,87 грн. товар отримано, складено Акт прийому-передачі товару від 11.11.2014 року за реєстром талонів вивезених отримувачам побутового палива.

- за видатковою накладною № 1201/1 від 01 грудня 2014 року на суму 139 256,45 грн. товар отримано, складено Акт прийому-передачі товару від 01.12.2014 року за реєстром талонів вивезених отримувачам побутового палива.

- за видатковою накладною № 2 від 23 грудня 2014 року на суму 137 399,44 грн. товар отримано, складено Акт прийому-передачі товару від 23.12.2014 року за реєстром талонів вивезених отримувачам побутового палива.

- за видатковою накладною № 1 від 23 грудня 2014 року на суму 248 082,31 грн. товар отримано, складено Акт прийому-передачі товару від 23.12.2014 року за реєстром талонів вивезених отримувачам побутового палива.

Загалом відповідачу поставлено товар відповідачу за договором на загальну суму 890 349,85 грн., який покупцем був оплачений лише частково, в розмірі 241 013,78 грн. 30.09.2014 року. Заборгованість відповідача перед позивачем за договором поставки станом на 01.10.2015 року становила 649 336,07 грн.

Зазначене підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 01.10.2015 року по справі № 910/18516/15 у відповідності до якого стягнуто з відповідача на користь позивача 649 336,07 грн. заборгованість за вказаним договором поставки.

У відповідності до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Предметом позову у даній справі № 910/29087/15 є матеріально - правова вимога позивача до відповідача про стягнення з останнього 3 % річних в розмірі 16 803,50 грн. за загальний період прострочення грошового зобов'язання з 24.09.2015 року по 05.11.2015 року та втрат від інфляції в розмірі 296 129,71 грн. за грудень 2014 року - вересень 2015 року.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до п. 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року № 14 за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 3 % річних в розмірі 16 803,50 грн. за загальний період прострочення грошового зобов'язання з 24.09.2015 року по 05.11.2015 року та інфляційних втрат в розмірі 296 129,71 грн. за грудень 2014 року - вересень 2015 року.

Таким чином, враховуючи що відповідачем було допущено порушення грошового зобов'язання визначеного договором судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а тому правомірно задоволено судом.

Доводи скаржника стосовно того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є рішення господарського суду, яким вирішений господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав - рішення господарського суду міста Києва від 01.10.2015 у справі № 910/18516/15, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, заява ТОВ «Компанія БІОЕНЕРГО» про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої останній просив суд стягнути з відповідача 649 336,07 грн. - суму основного боргу, 13 601,30 грн. - 3% річних, 266 215,55 грн. - інфляційні втрати, не була прийнята до розгляду судом, а відтак по суті відповідні вимоги не розглядалися в рамках справи № 910/18516/15.

Щодо доводів скаржника про те, що відповідачем не було здійснено користування грошовими коштами, належними відповідачу з огляду на те, що відповідач фінансується за рахунок коштів державного бюджету, судова колегія не приймає до уваги оскільки у відповідності п. 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Стосовно посилання відповідача на п. 7.4 договору за умовами якого покупець не несе відповідальності за прострочення строків оплати, якщо на момент оплати таке фінансування було відсутнє, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що скаржником, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано суду доказів, що станом на момент оплати за договором відповідне фінансування було відсутнє.

До того ж, у відповідності до п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.07.2012 року № 01-06/908/2012 за змістом частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 15.05.2012 № 11/446).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що місцевий господарський суд правомірно задовольнив позов стягнувши з відповідача 16 803,50грн. 3% річних та 296 129,71 грн. інфляційних втрат на користь позивача.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2015 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2015 року у справі № 910/29087/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 29.12.2015 року у справі № 910/29087/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/29087/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 11.04.2016 року