РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2016Справа №910/4431/16

За позовомУповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Укрвтормет-Союз»
простягнення 1 007 866,24 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Дешко В.О.
від відповідача:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» (надалі - «Банк») звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвтормет-Союз» (надалі - «Товариство») про стягнення 1 007 866,24 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії №05.1-112ю/2013/2-1 від 18.07.2013 р. Банк надав кредит, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по поверненню кредиту не виконав, в зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитом у розмірі 529 009,10 грн., а також заборгованість по сплаті процентів у розмірі 105 331,61 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 31 036,05 грн., 3% річних у розмірі 10 016,51 грн., штрафу у розмірі 26 500,00 грн. та пені у розмірі 127 928,57 грн. за несвоєчасне повернення кредиту, а також інфляційних у розмірі 3 499,65 грн., 3% річних у розмірі 927,55 грн., штрафу у розмірі 159 000,00 грн. та пені у розмірі 14 617,20 грн. за прострочення сплати відсотків.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.03.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 04.04.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.04.2016 р. розгляд справи відкладено на 18.04.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача та неподанням витребуваних доказів.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, через канцелярію суду 29.01.2016 р. подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю в штаті вакансії юриста та перебуванням в.о. директора на лікарняному.

Судом в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відмовлено, оскільки відповідач не був позбавлений можливості на підставі ст. 28 Господарського процесуального кодексу України та ст. 244 Цивільного кодексу України уповноважити будь-яку особу для представництва власних інтересів під час розгляду поданої заяви.

Більш того, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно з п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

За таких обставин, незважаючи на те, що відповідач у судове засідання 18.04.2016 р. не з'явився, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.07.2013 р. між Банком (кредитор) та Товариством (позичальник) був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №05.1-112ю/2013/2-1 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умова забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (кредит) на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами.

Пунктом 1.1.1 Договору в редакції договору про внесення змін №2 від 17.07.2014 р. передбачено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (транш), зі сплатою 28,00% річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку 1 до цього договору, що є невід'ємною складовою частиною цього договору (тарифи), в межах максимального ліміту заборгованості до 530 000,00 грн. з наступним графіком змін максимального ліміту заборгованості, з кінцевим терміном погашення всіх траншів кредиту до 16.07.2015 р. на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 2.4 Договору термін користування позичальником кожним траншем кредиту не може перевищувати 90 календарних днів від моменту його надання.

За змістом п. 2.5 Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно в останній робочий день поточного місяця за період з останнього робочого дня попереднього місяця по день, що передує останньому робочому дню поточного місця, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Відповідно до п. 2.6 Договору передбачено, що сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно до 05 числа місяця, наступного за місяцем, за який нараховані проценти, на рахунок №9001 в Банку, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Згідно з п. 2.8 Договору у разі прострочення повернення заборгованості за кредитом понад 90 днів, сплата процентів до моменту її повернення, починаючи з місяця, в якому прострочення перевищувало 90 днів, здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в передостанній робочий день відповідного місяця.

На виконання умов Договору позивачем надавався відповідачу кредит, що підтверджується банківськими виписками з рахунку відповідача.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості.

Договір є кредитним договором, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Сторони в Договорі погодили розмір процентів за користування кредитом на підставі якого позивачем правомірно обраховано суму заборгованості по сплаті процентів.

Матеріалами справи підтверджується належне виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором та надання кредиту, існування заборгованості відповідача по поверненню кредиту у розмірі 529 009,10 грн., а також процентів за кредитом у розмірі 105 331,61 грн.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 1.1.1 Договору в редакції договору про внесення змін №2 від 17.07.2014 р. передбачено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (транш), зі сплатою 28,00% річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку 1 до цього договору, що є невід'ємною складовою частиною цього договору (тарифи), в межах максимального ліміту заборгованості до 530 000,00 грн. з наступним графіком змін максимального ліміту заборгованості, з кінцевим терміном погашення всіх траншів кредиту до 16.07.2015 р. на умовах, визначених цим договором.

Отже, враховуючи положення ст.ст. 530, 1050 Цивільного кодексу України та приписи п. 1.1.1 Договору, строк виконання відповідачем грошового зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитним коштами настав 16.07.2015 р.

Крім того, згідно з п. 2.8 Договору у разі прострочення повернення заборгованості за кредитом понад 90 днів, сплата процентів до моменту її повернення, починаючи з місяця, в якому прострочення перевищувало 90 днів, здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в передостанній робочий день відповідного місяця.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача заборгованості по кредиту у розмірі 529 009,10 грн., а також процентів за кредитом у розмірі 105 331,61 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Товариством обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Банку про стягнення з Товариства заборгованості по кредиту у розмірі 529 009,10 грн., а також заборгованості зі сплати процентів за кредитом у розмірі 105 331,61 грн. є правомірними та обґрунтованим.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 31 036,05 грн., 3% річних у розмірі 10 016,51 грн., штрафу у розмірі 26 500,00 грн. та пені у розмірі 127 928,57 грн. за несвоєчасне повернення кредиту, а також інфляційних у розмірі 3 499,65 грн., 3% річних у розмірі 927,55 грн., штрафу у розмірі 159 000,00 грн. та пені у розмірі 14 617,20 грн. за прострочення сплати відсотків.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по поверненню кредиту та перерахуванню процентів за користування кредитом не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Викладене підтверджується постановами Верховного Суду України від 28.02.2011 р. у справі №23/225 та 27.04.2012 р. у справі №06/5026/1052/2011.

За змістом п. 4.2 Договору у разі прострочення позичальником строків сплати процентів та комісій, визначених цим договором та додатком №1 до цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п. 1.1.1, 2.4, 2.14.3, 3.2.4, 4.4 цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму заборгованості, що діяла у період невиконання зобов'язань за цим договором.

Пунктом 4.3 Договору визначено, що у разі порушення позичальником вимог п.п. 3.3.2 - 3.3.16 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 5% від суми максимального ліміту кредиту, визначеного п. 1.1.1 цього договору, за кожний випадок.

Таким чином, умовами Договору та Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов Договору у вигляді сплати пені та штрафу.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні, 3% річних, пеню та штраф у заявленому розмірі.

За таких обставин, позовні вимоги Банку про стягнення з Товариства заборгованості по кредиту у розмірі 529 009,10 грн., заборгованості зі сплати процентів за кредитом у розмірі 105 331,61 грн., інфляційних у розмірі 31 036,05 грн., 3% річних у розмірі 10 016,51 грн., штрафу у розмірі 26 500,00 грн. та пені у розмірі 127 928,57 грн. за несвоєчасне повернення кредиту, а також інфляційних у розмірі 3 499,65 грн., 3% річних у розмірі 927,55 грн., штрафу у розмірі 159 000,00 грн. та пені у розмірі 14 617,20 грн. за прострочення сплати відсотків, задовольняються судом у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвтормет-Союз» (02121, м. Київ, вул. Колекторна, 3; ідентифікаційний код 32660260) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» (04053, м. Київ, вул. Тургенєвська, 52/58; ідентифікаційний код 20057663) заборгованість по кредиту у розмірі 529 009 (п'ятсот двадцять дев'ять тисяч дев'ять) грн. 10 коп., заборгованість зі сплати процентів за кредитом у розмірі 105 331 (сто п'ять тисяч триста тридцять одна) грн. 61 коп., інфляційні у розмірі 31 036 (тридцять одна тисяча тридцять шість) грн. 05 коп., 3% річних у розмірі 10 016 (десять тисяч шістнадцять) грн. 51 коп., штраф у розмірі 26 500 (двадцять шість тисяч п'ятсот) грн. 00 коп. та пеню у розмірі 127 928 (сто двадцять сім тисяч дев'ятсот двадцять вісім) грн. 57 коп. за несвоєчасне повернення кредиту, інфляційні у розмірі 3 499 (три тисячі чотириста дев'яносто дев'ять) грн. 65 коп., 3% річних у розмірі 927 (дев'ятсот двадцять сім) грн. 55 коп., штраф у розмірі 159 000 (сто п'ятдесят дев'ять) грн. 00 коп. та пеню у розмірі 14 617 (чотирнадцять тисяч шістсот сімнадцять) грн. 20 коп. за прострочення сплати відсотків, а також судовий збір у розмірі 15 118 (п'ятнадцять тисяч сто вісімнадцять) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.04.2016 р.

Суддя В.П. Босий