ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 р. Справа № 923/293/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Ярошенко В.П. при секретарі Бєловій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, смт. Новотроїцьке Херсонської області

до: відповідача-1 - Новотроїцького управління водного господарства, смт. Новотроїцьке Херсонської області

відповідача-2 - приватного підприємства "Вікторія Азов", м. Генічеськ Херсонської області

про визнання договору недійсним

за участю представників сторін:

від позивача - не прибули

від відповідача - 1 - уповноважена особа Гілін Є.О., довір. від 04.04.2016р.

від відповідача - 2 - уповноважена особа Шкіндер О.А., довір. від 31.03.2016р.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору на здійснення біологічної меліорації ставків від 28.01.2016р., укладений між Новотроїцьким управлінням водного господарства (відповідач-1) та приватним підприємством "Вікторія Азов" (відповідач-2). Позивач посилається на те, що спірним правочином порушено законний інтерес позивача на продовження господарської діяльності та відсутність у відповідача-2 досвіду та матеріальної бази на здійснення діяльності, передбаченої договором від 28.01.2016р. Позивач вважає, що таким чином оспорюваний правочин фактично не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ухвалою від 07.04.2016р. розгляд справи відкладався.

Позивач вдруге в засідання суду не прибув, надіславши клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю представника в інших судових засіданнях.

Відповідачі в засіданні суду заперечують проти задоволення зазначеного клопотання позивача.

Відповідно до статті 77 ГПК України суд відкладає розгляд справи, але в межах строку вирішення спору, встановленого статтею 69 ГПК України, коли спір не може бути вирішено в даному засіданні, в тому числі і через неявку в засідання суду представників сторін. Відкладення розгляду справи є правом, а не обов'язком суду і використовується ним, якщо неявка представника сторони перешкоджає вирішенню спору в даному судовому засіданні.

Позивачем не надано суду жодного документального обґрунтування неможливості прибуття в засідання суду. Крім того, неявка представників позивача не є перешкодою для вирішення спору по суті. Подальше ж відкладення розгляду справи призведе до затягування судового процесу і є порушенням приписів статті 22 ГПК України, зокрема, стосовно обов'язку сторін добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони.

З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Крім того, позивачем подано до суду заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Новотроїцьку районну державну адміністрацію, посилаючись на те, що відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, які надано до матеріалів справи, вона є власником ставків № 1, 2а, 2, 3 в Каїрській затоці смт. Новотроїцьке Херсонської області.

Відповідно до ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Пунктом 1.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 " Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, які надано до матеріалів справи, Новотроїцька районна державна адміністрація є власником ставків № 1, 2а, 2, 3, але у цих же витягах зазначено, що правокористувачем є Новотроїцьке управління водного господарства (відповідач-1).

Відповідачі заперечують проти залучення третьої особи, посилаючись на те, що рішення у справі не вплине на її права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Оскільки правокористувачем є Новотроїцьке управління водного господарства, то рішення у справі не вплине на права або обов'язки Новотроїцької районної державної адміністрації щодо однієї із сторін.

З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про залучення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Новотроїцьку районну державну адміністрацію.

Відповідачі в судовому засіданні та згідно до відзивів на позовну заяву позовні вимоги не визнають, мотивуючи відсутністю правових підстав для їх задоволення, позовну заяву вважають такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, просять відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд -

в с т а н о в и в:

28 січня 2016 року між Новотроїцьким управлінням водного господарства (відповідач-1) та приватним підприємством "Вікторія Азов" (відповідач-2) укладено договір на здійснення біологічної меліорації ставків.

Відповідно до п. 1.1 договору сторони домовились про організацію діяльності по біологічному очищенню ставків-накопичувачів від рослинності та засміченості Сиваської скидної системи: ставок № 2а - 280,04га, ставок № 2б - 330,894га та ставок № 3 - 391,95 га, які розташовані у Каїрській затоці Новотроїцького району загальною площею 1002,884га шляхом заселення рослиноїдних риб - біоміліфантів та одержання товарної аквакультури.

Згідно з п. 2.1 договору сторони узгодили, що договір є невідплатним. Строк договору відповідно до п. 7.1 - до 31.12.2021р.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору на здійснення біологічної меліорації ставків від 28.01.2016р. з посиланням на ст. 215, 203 ЦК України.

Позивач посилається на те, що 07.10.2015р. він звернувся до відповідача-1 з заявою щодо наміру укласти договір для виконання комплексу робіт по підтриманню задовільного технічного стану та догляду ставків - накопичувачів № 1, 2а, 2б, 3 із застосуванням біологічних засобів боротьби з масовим розвитком фітопланктонів шляхом біомеліоративних заходів очищення. Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основним видом діяльності позивача є прісноводне рибництво (аквакультура). Крім того, позивач посилається на те, що він має досвід у сфері біологічної меліорації ставків, оскільки як керівник ТОВ "Южний-Аква", починаючи з 2011 року на підставі договорів з Херсонським обласним управлінням водних ресурсів здійснювало комплекс робіт з метою підтримання задовільного технічного стану та догляду ставками накопичувачами № 2а, 2б, 3, вселив у ставки мальки рослиноїдних риб, але рішенням господарського суду Херсонської області від 15.04.2015р. у справі № 923/752/14, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01.07.2015р., визнано недійсними договори № 16-17/20, 16-17/21, 16-17/22 від 06.11.2012р., укладені між ТОВ "Южний-Аква" та Херсонським обласним управлінням водних ресурсів.

За посиланнями позивача, в порушення ст. 14, 20 Закону України "Про звернення громадян" та ч. 2 ст. 644 ЦК України відповідач-1 не надав відповіді на заяву позивача.

З огляду на викладене, позивач вважає, що спірним правочином порушено законний інтерес позивача на продовження господарської діяльності та відсутність у відповідача-2 досвіду та матеріальної бази на здійснення діяльності, передбаченої договором від 28.01.2016р. Позивач вважає, що таким чином оспорюваний правочин фактично не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

У п. 18 інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" зазначено, що за загальним правилом частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 54 ГПК України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та обставини, якими позивач їх обґрунтовує.

Як вказувалося вище, предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсним договір від 28.01.2016р. на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, за яким позивач не є стороною; обґрунтована дана вимога тим, що оспорюваний позивачем договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згіно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір від 28.01.2016р., не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а також право на судовий захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб, в тому числі суб'єктів господарювання. Такі ж положення містяться у ст. 1 ГПК України.

Юридична наука та судова практика розмежовують поняття права на звернення до суду з позовом за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів на право пред'явлення позову у процесуальному значенні і право на пред'явлення позову в матеріальному значенні. Право на звернення до суду з позовом у процесуальному значенні передбачає, що кожна особа, яка вважає, що її права або охоронювані законом інтереси порушуються, має право звернутись до суду з позовом про захист цих прав та інтересів, і суд, з урахуванням підвідомчості, не має права відмовити у прийнятті цього позову до розгляду. Матеріальне право на позов передбачає дійсну, тобто реальну існуючу наявність порушення прав або охоронюваних законом інтересів, тобто наявність матеріально-правового інтересу особи, що звернулась до суду з позовом. При цьому, при наявності такого порушення суд повинен задовольнити позов, тобто захистити ці права, а при відсутності таких порушень підстави задоволення позову відсутні тобто в позові необхідно відмовити.

Таким чином, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Разом з тим, як свідчить правовий аналіз матеріалів справи, позивач не зазначив чим порушуються саме його права наявністю оспорюваного ним договору від 28.01.2016р., та не обґрунтував, у зв'язку з чим саме він звернувся з позовом у даній справі.

Посилання позивача на те, що спірним правочином порушено законний інтерес позивача на продовження господарської діяльності та відсутність у відповідача-2 досвіду та матеріальної бази на здійснення діяльності, передбаченої договором від 28.01.2016р., судом не приймаються, виходячи з наступного.

Позивач є фізичною особою-підприємцем, а згідно з ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, позивач як підприємець несе самостійник ризик, в тому числі, і щодо того, що незважаючи на його досвід, договір може бути укладений з іншою особою, оскільки відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, уявлення позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки, відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Відхиляються судом посилання позивача на те, що відповідач-1 в порушення ст. 14, 20 Закону України "Про звернення громадян" та ч. 2 ст. 644 ЦК України не надав відповіді на заяву позивача від 07.10.2015р., яку позивач вважає пропозицією укласти договір (офертою), оскільки це не стосується предмету позову.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 20.04.2016р.

Суддя В.П.Ярошенко