ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" квітня 2016 р.Справа № 916/614/16

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання Андрущенко С.В.

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: не з`явився;

від відповідача-3: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного підприємства Одеський морський торгівельний порт до відповідачів ОСОБА_1 комунальної власності Одеської міської ради (відповідач - 1), Малиновської районної державної адміністрації Одеської міської ради (відповідач - 2), департаменту освіти та науки Одеської міської ради (відповідач - 3) про відшкодування збитків у розмірі 57 208,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

СУТЬ СПОРУ: 15.03.2016р. Державне підприємство Одеський морський торгівельний порт звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_1 комунальної власності Одеської міської ради (відповідач - 1), Малиновської районної державної адміністрації Одеської міської ради (відповідач - 2), департаменту освіти та науки Одеської міської ради (відповідач - 3) про відшкодування збитків у розмірі 57 208,70 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.03.2016р. було порушено провадження у справі №916/614/16 із призначенням її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 21.03.2016р. представником ОСОБА_1 комунальної власності Одеської міської ради (відповідач - 1) було надано відзив на позовну заяву відповідно до якого, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідачі, Малиновська районна державна адміністрація Одеської міської ради (відповідач - 2) та департамент освіти та науки Одеської міської ради (відповідач - 3) правом на відзив в порядку ст. 59 ГПК України не скористались, хоча їх представники приймали участь у судовому засіданні та були обізнані про дату і час судових засідань, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами.

Приймаючи до уваги вищезазначене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

18.04.2016р. у судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення, суд встановив:

Відповідно до державного акту серії І-ОД №003345 від 20.03.2001р., земельна ділянка по вул. Генерала Петрова, 9-а, м. Одеса, площею 2,1746 га, в тому числі площею 0,4709 га, належить Державному підприємству «Одеський морський торговельний порт» на праві постійного користування для експлуатації дошкільних установ.

На підставі наказу Міністерства інфраструктури України №846 від 30.10.2013р. «Про передачу обєктів ДП «Одеський морський торговельний порт» у комунальну власність» доручено Державному підприємству «Одеський морський торговельний порт» передати у комунальну власність територіальної громади м. Одеси, зокрема, будівлю дитячого садка №190 (1967р.п., інв. №078790) разом з основними засобами, які необхідні для обслуговування цього дошкільного навчального закладу, яка розташовується на земельній ділянці площею 0,4709 га за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 9-а.

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради №293 від 30.10.2014 року затверджено акти приймання передачі з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси дошкільних навчальних закладів, які знаходяться на балансі ДП «Одеський морський торговельний порт», а саме: №190, що розташований за адресою: м. Одеса, ОСОБА_2, 9-а, та №185, що розташований за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 14-Б, з 01.01.2015 р.

Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» здійснює витрати по сплаті плати за землю у вигляді земельного податку за земельну ділянку, на якій розміщено дитячий садок №190, що знаходиться за адресою: м. Одеса, ОСОБА_2, 9-а.

Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» листом за вих. №41-11/635 від 10.04.2015 р. на адресу Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради було направлено два оригінали договору про відшкодування витрат по платі за землю на розгляд та підписання.

27.05.2015 р. на адресу Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» надійшов лист Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради за вих. №1638/01-20 від 20.05.15 р. з повідомленням, що договір компенсації плати за землю не підлягає укладенню.

13.10.2015р. на адресу ОСОБА_1 комунальної власності Одеської міської ради від Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» надійшла претензія вих. №01-18/1737 від 13.10.2015р.щодо компенсації суми земельного податку, у розмірі 33 213,44 грн. за користування земельною ділянкою за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 9-а.

Враховуючи ті обставини, що станом на теперішній час, Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» здійснює витрати по оплаті земельного податку за земельну ділянку, на якій розміщено дитячий садок №190, який перебуває на балансі Одеської міської ради, що знаходиться за адресою: м. Одеса, ОСОБА_2, 9-а, позивач звернувся до господарського суду Одеської області, із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 комунальної власності Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 освіти та науки Одеської міської ради солідарно на користь Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» суми збитків у розмірі 57 208,70 грн.

Відповідачем ОСОБА_1 комунальної власності Одеської міської ради було надано суду відзив на позовну заяву відповідно до якого, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ГК України).

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу ст.2 Закону України Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вищевказаних норм, правом на предявлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, приймаючи до уваги, що, розглядаючи справу, суд повинен дослідити усі правовідносини, що виникли між сторонами, та надати їм відповідну правову оцінку, суд вказує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 комунальної власності Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 освіти та науки Одеської міської ради солідарно на користь Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» суми збитків у розмірі 57 208,70 грн.

В обґрунтування позову, позивач посилається на ті обставини, що будівля дитячого садку № 190, який перебуває на балансі Одеської міської ради, що знаходиться за адресою: м. Одеса, ОСОБА_2, 9-а, розташована на земельній ділянці, яка належить Державному підприємству «Одеський морський торговельний порт» на праві постійного користування для експлуатації дошкільних установ. Таким чином, користування, вказаною земельною ділянкою здійснює безпосередньо Одеська міська рада та її органи, проте земельний податок сплачує Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт». З наведених підстав, позивач просить суд стягнути з відповідачів збитки за сплату ним земельного податку.

Оцінюючи заявлені позовні вимоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 14.1.72 ст. 14 Податкового кодексу України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

За приписами п. 14.1.147 ст. 14 Податкового кодексу України, плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпунктів 269.1.1., 269.1.2. пункту 269.1. статті 269 Податкового кодексу України, платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Відповідно до пункту 270.1 ст. 270 Податкового кодексу України, об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

У відповідності до пункту 14.1.34 ст. 14 Податкового кодексу України, власниками земельних ділянок визнаються юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які відповідно до закону набули права власності на землю в Україні, а також територіальні громади та держава щодо земель комунальної та державної власності відповідно.

Відповідно до пункту 14.1.73 ст. 14 Податкового кодексу України, землекористувачами визнаються юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

За приписами Земельного кодексу України, встановлено наступні права на землю: право власності; право постійного користування; право оренди.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації підлягають право користування та право оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №55970548 від 25.03.2016 р. про реєстрацію права власності від 16.06.2015 р. №10133263, на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за Одеською обласною державною адміністрацією зареєстроване право державної власності на 1/1 частки земельної ділянки площею 0,4709 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти є державною формою власності.

Згідно наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №55970548 від 25.03.2016 р. про реєстрацію іншого речового права від 16.06.2015 р. № 10133740 на підставі державного акту від 20.03.2001р. серії І-ОД №003345 Державному підприємству «Одеський морський порт» зареєстровано право постійного користування зазначеною вище земельною ділянкою.

Крім того відповідно до наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно №55970548 від 25.03.2016р. про реєстрацію права власності від 09.04.2013 р. на підставі рішення суду від 15.06.2009р. №20/39-09-1129 зареєстровано право державної власності на будівлі Диткомбінату №190, за адресою м. Одеса, вул. Генерала Петрова за Державою Україна в особі Міністерства інфраструктури України

Згідно положень чинного податкового законодавства обов'язок зі сплати плати за землю як загальнодержавного податку може бути покладений виключно на наступних осіб:

-у формі земельного податку - на власників та постійних користувачів належним чином сформованих земельних ділянок, право власності/постійного користування яких оформлені та зареєстровані у відповідності до вимог чинного земельного законодавства;

- у формі орендної плати за землі державної та комунальної власності - на орендарів відповідних земельних ділянок державної та комунальної власності за умови укладення та реєстрації відповідних договорів оренди землі.

Покладення обов'язку зі сплати плати за землю (в тому числі, земельного податку) на інших осіб чинним законодавством не передбачене.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що за відсутністю передбаченого законом зареєстрованого права на зазначену вище земельну ділянку за територіальною громадою в особі Одеської міської ради або її органами визначеними в позивній заяві у якості відповідачів, правові підстави для компенсації земельного податку відсутні.

Крім того, судом встановлено, що між позивачем та Одеською міською радою відсутній договір про компенсацію земельного податку та такий ніколи не укладався.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносинпри здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язанасторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другоїсторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона маєправо вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

При цьому, відповідно до п. 2 ст. 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Отже, вимога позивача щодо відшкодування земельного податку не узгоджується із приписами ст. ст.14 Цивільного кодексу України. Так відповідно до п. 2 ст. 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Тобто, власні зобов'язання позивача, які визначені Податковим кодексом України щодо сплати земельного податку не можуть створювати обов'язків для відповідачів у справі, так як відповідно до правовстановлюючих документів на земельну ділянку саме позивач є особою яка зобов'язана сплачувати земельний податок до моменту припинення права постійного користування.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Державного підприємства Одеський морський торгівельний порт до відповідачів ОСОБА_1 комунальної власності Одеської міської ради (відповідач - 1), Малиновської районної державної адміністрації Одеської міської ради (відповідач - 2), департаменту освіти та науки Одеської міської ради (відповідач - 3) про відшкодування збитків у розмірі 57 208,70 грн. повністю.

Решту доводів і поданих сторонами доказів, відхилення яких не обґрунтовано вище, суд відхиляє як такі, що не мають значення для вирішення спору.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Рішення прийнято на підставі наданих доказів, оскільки згідно із ст.33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона: повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; самостійно визначити і надати суду ті докази на підтвердження своїх доводів, які вважає необхідними, належними і достатніми. Докази витребовуються судом у ході розгляду справи лише у разі подання відповідного клопотання - на суд не покладено обов'язку вказувати стороні, які докази вона повинна подати на підтвердження свої вимог чи заперечень, або проводити розшук тих чи інших доказів з власної ініціативи.

За при приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому суд приймає до уваги строк розгляду справи, достатність часу у будь-якої із сторін для надання доказів на підтвердження власних доводів, для спростування обставин чи доводів протилежної сторони та для подання суду клопотання про витребування таких доказів у інших осіб.

Відповідно до приписів ст.ст.44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового зборупокладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32,33,34,38,43,44,49,75,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову Державного підприємства Одеський морський торгівельний порт до відповідачів ОСОБА_1 комунальної власності Одеської міської ради (відповідач - 1), Малиновської районної державної адміністрації Одеської міської ради (відповідач - 2), департаменту освіти та науки Одеської міської ради (відповідач - 3) про відшкодування збитків у розмірі 57 208,70 грн. відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст складено та підписано 25 квітня 2016 р.

Суддя Ю.О. Зайцев