ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016р. Справа № 914/429/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Украдор, м.Шостка, Сумська область

до відповідача: Приватного підприємства ОККО-Нафтопродукт, м. Львів

про визнання недійсним усного договору купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів

Суддя Н.Мороз

При секретарі М.Потикевич

Представники:

Від позивача: н/з

Від відповідача: н/з

Суть спору:

Позовну заяву подано Товариством з обмеженою відповідальністю Украдор, м. Шостка, Сумська область до Приватного підприємства ОККО-Нафтопродукт, м. Львів про визнання недійсним усного договору купівлі-продажу 65808 л. паливно-мастильних матеріалів на загальну суму 726918,97 грн. в період з 01.08.2012р. по 30.09.2012р. та з 01.03.2013р. по 20.03.2013р. укладеного між ТзОВ Украдор і ПП ОККО-Нафтопродукт.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 19.02.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 10.03.2016р.

Для всебічного, повного та об'єктивного вирішення спору, зясування всіх обставин справи, а також враховуючи неявку сторін, 10.03.2016р. та 05.04.2016р. розгляд справи відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду.

В судове засідання 19.04.2016р. позивач явку повноважного представника не забезпечив, згідно письмових пояснень від 30.03.2016р. вих. №7, які надійшли на адресу господарського суду 04.04.2016р., позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить розглянути справу за відсутності свого представника. ТзОВ «Украдор» звернулось із позовом до ПП «ОККО-Нафтопродукт» про визнання недійсним договору купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів, покликаючись на те, що у період з 01.08.2012р. по 30.09.2012р. та з 01.03.2013р. по 20.03.2013р. ТзОВ «Украдор» придбало на автозаправних станціях відповідача розташованих в м. Суми за готівку 65808 л. паливно-мастильних матеріалів на загальну суму 726918,97 грн., отримавши на підтвердження фіскальні чеки. Оскільки правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а у ТзОВ «Украдор» відсутні транспортні засоби для перевезення небезпечних вантажів до яких відносяться нафтопродукти, вважає, що вказаний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно письмових пояснень від 30.03.2016р. позивач ствердив, що порушення своїх прав вбачає у тому, що податкова служба, на власний розсуд в позасудовому порядку визнає недійсним вказаний договір купівлі-продажу. Разом з тим, згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тому, у відповідності до ст. 16 ЦК України і ст. 20 ГК України, відсутній такий спосіб захисту прав, як визнання правочину (договору) дійсним. Отже, ТОВ «Украдор» вимушений звернутись саме із цим позовом до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, оспорюваний договір купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів не був вчинений у письмовій формі, а тому підлягає визнанню недійсним. Цей оспорюваний договір купівлі-продажу у вигляді податкових накладних (остання подана до суду) був підписаний неуповноваженою особою (не керівником), що суперечить ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Відповідач явку повноважного представника в судові засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату час та місце судового засідання. Вимог ухвал суду від 19.02.2016р., 10.03.2016р. та 05.04.2016р. відповідач не виконав, відзиву на позов не подав.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 02.03.2016р., поданого позивачем на виконання вимог ухвали суду, Приватне підприємство «ОККО-Нафтопродукт», зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, куди і скеровувались ухвали господарського суду рекомендованими листами з повідомленням про вручення, котрі повернуті з відміткою про вручення.

Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача або його представника та за відсутності його відзиву на позов, в порядку ст.75 ГПК України, за наявними у справі доказами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані докази в їх сукупності, створивши у відповідності до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив:

Як зазначає позивач, у період з 01.08.2012р. по 30.09.2012р. та з 01.03.2013р. по 20.03.2013р. ТзОВ «Украдор» придбало на автозаправних станціях ПП «ОККО-Нафтопродукт» розташованих в м.Суми 65808 л. паливно-мастильних матеріалів на загальну суму 726918,97 грн. розрахувавшись готівкою, що підтверджується копіями фіскальних (касових) чеків долучених до матеріалів справи. В підтвердження купівлі паливно-мастильних матеріалів позивач в своїх поясненнях від 30.03.2016р. посилається на те, що при купівлі товару ПП «ОКК-Нафтопродукт» - продавцем виписувалась податкові накладні, зокрема, податкова накладна від 20.03.2013р. №23566 на загальну суму 6466,60 грн. з ПДВ (в матеріалах справи). Інші податкові накладні за попередні періоди були знищені позивачем за закінченням терміну зберігання.

Позивач ствердив про підписання податкових накладних неуповноваженою особою (не керівником), однак, жодного доказу цього не надав, мотивів, з яких він дійшов до такого висновку, не навів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно п.1 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами. Недотримання цього положення позивач вважає підставою недійсності договору. Однак, згідно ч.1 ст.207 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. На конкретне положення закону, яке б у даному випадку передбачало недійсність договору, позивач не посилався. Крім того, згідно ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів. Згідно ст. 175 ГК України, майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач покликається на відсутність у нього ж намірів реального настання правових наслідків, оскільки у нього відсутні транспортні засоби для перевезення небезпечних вантажів до яких відносяться нафтопродукти. Однак, доказів цим твердженням суду не надано, мотивів багаторазового придбання нафтопродуктів без стверджуваного наміру реального настання правових наслідків не наведено.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України надано право звернутись із позовом про визнання недійсним оспорюваного правочину лише одну із сторін або іншу заінтересовану особу, що заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, але лише тією, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Позивач обґрунтовує порушення своїх прав оскаржуваним договором тим, що з наведених позивачем підстав органи державної податкової служби можуть його оскаржити, а такий спосіб захисту, як визнання дійсним цього договору, законом не передбачений. Тому, позивач вимушений звернутись до суду саме із такими позовними вимогами. Таким чином, по-суті, звертаючись із позовом про визнання оскаржуваного договору недійсним, позивач намагається встановити факт дійсності договору.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права, але лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з приписами статті 16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Припис даної норми кореспондується зі статтею 20 ГК України. Такий спосіб захисту зазначеного позивачем права як сторони дійсного договору, чинним законодавством не передбачений, не відповідає характеру стверджуваного порушення прав позивача при цьому зі сторони особи, не зазначеної стороною у справі. Аналогічна правова позиція відображена у постанові Вищого господарського суду України від 29.06.2006р. у справі №21/710.

Крім того, відповідно до п.4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно ч.3 ст.16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 38 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обов'язок доказування, відповідно до приписів ст.33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Це стосується і позивача, який мав подати суду докази порушення відповідачем його прав та обовязків.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 4-3 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням наведеного, наявність передбачених законом підстав для задоволення позову не була доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами, відтак, суд дійшов висновку в позові відмовити.

Відповідно до ст.49 ГПК України, судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 11, 13, 15, 202, 207, 208, 215 ЦК України, ст.ст. 43, 32, 33, 38, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення складено 25.04.2016р.

Суддя Мороз Н.В.