КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2016 р. Справа№ 910/23115/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Тищенко О.В.

Куксова В.В.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: Волошина Є.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Окар І.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

від третьої особи : не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Преображенське"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 року у справі № 910/23115/15 (колегія суддів : Комарова О.С. - головуючий; Підченко Ю.О., Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Преображенське"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Аграрний фонд

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.02.2016 року відмовлено в задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Преображенське" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес", третя особа у справі Аграрний фонд про визнання договору недійсним.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Преображенське" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що апелянт вважає, що ТОВ «Преображенське» позовні вимоги заявлені в межах строку позовної давності, а отже відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності заявлених Відповідачем, тому судом першої інстанції порушено приписи ст. 256,257,261 ЦК України.

Також апелянт обґрунтовує свою скаргу тим, що пункт 7.7, підпункт 7.8.2. пункту 7.8 розділу 7 договору та пункт 14.9, підпункт 14.10.2 пункту 14.10 розділу 14 Договору не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, що відповідно до ч. 5 ст.203, ст. 215 ЦК України є підставою для визнання даних пунктів договору недійсними з наступних підстав.

В своїй скарзі апелянт також зазначає, що судом першої інстанції було необґрунтовано відхилено клопотання про призначення судової експертизи.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Тищенко О.В., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2016 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді - Тищенко О.В., Куксов В.В., поновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 20.04.2016 року.

Відповідач, згідно з поданим до суду 07.04.2016 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить апеляційний суд залишити оскаржуване рішення без задоволення, а апеляційну скаргу без змін.

Третя особа до судового засідання, що відбулось 20.04.2016 року, не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників третя особа не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності третьої особи є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

12.04.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Преображенське" (страхувальник) та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Брокбізнес" (страховик) було укладено договір добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури № 009/03/09061/008СГ, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов'язані з володінням та (або) користуванням та (або) розпорядженням майном, а саме майбутнім (очікуваним) урожаєм сільськогосподарської культури, зазначеної у додатку 1 до договору (п. 5.1. договору).

Договір добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури №009/03/09061/008СГ від 12.04.2012 pоку було укладено на виконання п. 3.1. Форвардного біржового контракту № 355 Ф на закупівлю Аграрним фондом зерна від 13.04.2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Преображенське" (надалі - продавець) та Державною спеціалізованою бюджетною установою "Аграрний фонд" (надалі - покупець), за умовами якого продавець передає покупцю у власність товар: пшеницю 2 класу, що відповідає ДСТУ 3768-2010 (далі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його (п. 1.1. договору).

Так, в додатку 1 до договору визначені 42 поля посівів озимої пшениці, які прийняті відповідачем на страхування у відповідності до умов договору. Для кожного окремого поля зазначеного у додатку 1 до договору сторони погодили: назву культури, площу посівів, страхову суму, страхову вартість одиниці врожаю сільськогосподарської культури, франшизи, страховий тариф, страхову середню урожайність, страховий платіж.

За умовами п. 6.1 договору страхування, страховим випадком є подія, що сталася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику або вигодонабувачу, а саме: завдання збитків в результаті недоотримання врожаю сільськогосподарської культури внаслідок настання події (страхового ризику), що фактично сталася в період дії договору та не кваліфікується як виключення зі страхових випадків і обмеження страхування.

Посуху, за умовами п.п. 6.1.10 договору страхування, визначено одним із страхових ризиків.

Пунктом 7.6. договору страхування сторони погодили, що загальна страхова сума за договором дорівнює 19 090 000,00 грн.

Відповідно до умов п. 7.7. договору страхування, безумовна франшиза, зазначена у додатку 1 до договору, застосовується за варіантом 1 або варіантом 2 залежно від страхових ризиків, що вплинули на настання страхового випадку, згідно з таблицею. У відповідності до таблиці 1, до страхового випадку, зокрема посуха, застосовується розмір безумовної франшизи, що розраховується за варіантом 2.

В п. 7.8. договору страхування визначено, що безумовна франшиза встановлюється в розмірі 50% від загальної страхової суми за договором, що складає 9 545 000,00 грн. (19 090 000,00 грн. - 50%).

Страховий платіж за договором дорівнює 668 150,00 грн. (п. 8.2. договору).

Пунктом 14.9. договору страхування сторони погодили, що розмір страхового відшкодування визначається страховиком за варіантом 1 або варіантом 2 залежно від страхових ризиків, що вплинули на настання страхового випадку згідно з таблицею 2.

В таблиці 2 п. 14.9. договору страхування визначено, що розрахунок розміру страхового відшкодування за ризиком, зокрема посуха, проводиться за варіантом Б, за яким страхове відшкодування визначається із застосуванням показника страхової середньої врожайності сільськогосподарської культури, що використовується при розрахуванні страхової суми та на підставі акта про врожайність на пошкодженій (знищеній) ділянці поля складеного відповідно до п. 11.3.8 договору, та документів, наданих страхувальником згідно з розділом 13 договору, як різниця між страховою середньою врожайністю сільськогосподарської культури та врожайністю на пошкодженій (знищеній) ділянці поля внаслідок впливу застрахованого ризику (застрахованих ризиків), помножена на площу пошкодженої (знищеної) ділянки поля та вартість одиниці врожаю сільськогосподарської культури, за мінусом франшизи, передбаченої у графах 11 та 12 додатку 1 до договору (п. 14.10.2. договору страхування).

Відповідно до п. 14.5 договору, сума виплаченого страхового відшкодування для кожного окремого поля сільськогосподарської культури не може перевищувати страхової суми для такого поля сільськогосподарської культури, зазначеної у додатку 1 до договору.

Питання, не обумовлені цим договором, регулюються Правилами та чинним законодавством України. Підписуючи цей договір, страхувальник підтверджує, що з умовами договору й Правилами страхування (особливими умовами) ознайомлений та згодний (п.п. 18.2., 18.5. договору страхування).

Позивач вказує, що на виконання умов договору страхування сплатив суму страхового внеску в розмірі 668 150,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 575 від 18.04.2012 року.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є визнання недійсним договору добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури №009/03/09061/008СГ від 12.04.2012 pоку, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Преображенське" та Приватним акціонерним товариством "Страхова Компанія "Брокбізнес".

Позовні вимоги вмотивовані тим, що пункт 7.7, підпункт 7.8.2. пункту 7.8 розділу 7 договору та пункт 14.9, підпункт 14.10.2 пункту 14.10 розділу 14 оскаржуваного договору не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, тому оскаржуваний правочин підлягає визнанню судом недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Судом встановлено, що договір добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури №009/03/09061/008СГ від 12.04.2012 pоку вчинено в письмовій формі, підписано представниками обох сторін та скріплено печатками підприємств, а також судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов оскаржуваного правочину, а отже, за висновками суду, спірний правочин було вчинено 12.04.2012 року, що фактично не заперечувалось сторонами.

За змістом ст. 1 Закону України "Про страхування" № 85/96-ВР від 07.03.1996 року, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 8 Закону України "Про страхування" визначено, що страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За приписами ст. 980 Цивільного кодексу України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Дослідивши зміст договору добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури №009/03/09061/008СГ від 12.04.2012 pоку, суд дійшов до висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом - предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору, інші умови, що узгоджується з вимогами ст.ст. 979, 982 Цивільного кодексу України.

Отже, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та цей договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства.

Так, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури №009/03/09061/008СГ від 12.04.2012 pоку, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Преображенське" та Приватним акціонерним товариством "Страхова Компанія "Брокбізнес", з підстав того, що пункт 7.7, підпункт 7.8.2. пункту 7.8 розділу 7 договору та пункт 14.9, підпункт 14.10.2 пункту 14.10 розділу 14 оскаржуваного договору не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, тому оскаржуваний правочин підлягає визнанню судом недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Приписи п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до положень абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим Правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Отже, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов:

- вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору;

- такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору;

- метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно.

Як вже було встановлено судом, 12.04.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури № 009/03/09061/008СГ, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов'язані з володінням та (або) користуванням та (або) розпорядженням майном, а саме майбутнім (очікуваним) урожаєм сільськогосподарської культури, зазначеної у додатку 1 до договору (п. 5.1. договору).

Додаток 1 до договору є невід'ємною частиною оскаржуваного правочину, оскільки в ньому міститься перелік полів сільськогосподарської культури позивача, розрахована страхова сума (грошова сума, у межах якої страховик відповідно до умов договору зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування при настанні страхового випадку) для кожного поля, зазначеного в даному додатку та визначений розмір франшизи, у відповідності до п.п. 7.7., 7.8 договору страхування, що дорівнює 50 % загальної страхової суми за договором, що складає 9 545 000,00 грн.

Вищезазначений договір було укладено на виконання п. 3.1. Форвардного біржового контракту № 355 Ф на закупівлю Аграрним фондом зерна від 13.04.2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Преображенське" (продавець) та Державною спеціалізованою бюджетною установою "Аграрний фонд" (покупець), відповідно до п. 1.1. якого продавець передає покупцю у власність товар: пшеницю 2 класу, що відповідає ДСТУ 3768-2010 (далі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його.

Судом встановлено, що позивач на виконання умов договору страхування сплатив суму страхового внеску в розмірі 668 150,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 575 від 18.04.2012 року (належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи).

Позивач вказує, що страхова сума, розрахована в додатку 1 до договору для кожного поля є значно меншою, ніж сума франшизи, розрахована у відповідності до п.п. 7.7., 7.8. договору страхування.

За твердженням позивача, в якому б розмірі позивач не зазнав збитків по кожному окремому полю, розмір франшизи в будь-якому випадку буде більшим, ніж ліміт відповідальності відповідача - страхова сума по кожному окремому полю, у зв'язку з чим, позивач позбавлений можливості отримати суму страхового відшкодування у разі настання страхового випадку, що вказує на те, що оскаржуваний правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених в договорі страхування, тому підлягає визнанню судом недійсним.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Суд зазначає, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказана правова позиція Верховного суду України міститься у постанові, прийнятої за наслідками розгляду справи №6-94цс13 від 25.12.2013 та є обов'язковою для застосування в силу ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що зміст договору добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури №009/03/09061/008СГ від 12.04.2012 року містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом - предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору, інші умови, що узгоджується з вимогами ст.ст. 979, 982 Цивільного кодексу України.

Тобто, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та цей договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами відсутності наміру сторін (як позивача так і відповідача) на момент вчинення договору добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури №009/03/09061/008СГ від 12.04.2012 pоку створити правові наслідки, що обумовлені ним, як і не надано до суду доказів, які б підтверджували той факт, що оскаржуваний правочин суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, з огляду на що суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання договору добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури №009/03/09061/008СГ від 12.04.2012 pоку недійсним на підставі ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Тому колегія суддів не може прийняти доводи апелянта стосовно того, що пункт 7.7, підпункт 7.8.2. пункту 7.8 розділу 7 договору та пункт 14.9, підпункт 14.10.2 пункту 14.10 розділу 14 Договору не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, що відповідно до ч. 5 ст.203, ст. 215 ЦК України є підставою для визнання даних пунктів договору недійсними.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Преображенське" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес" про визнання недійсним договору добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури №009/03/09061/008СГ від 12.04.2012 pоку, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Преображенське" та Приватним акціонерним товариством "Страхова Компанія "Брокбізнес" .

Також суд першої інстанції вірно зазначає, що строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури №009/03/09061/008СГ від 12.04.2012 року сплив 12.04.2015 року.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Статтею 92 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відтак, для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 3-59гс14.

З матеріалів справи вбачається, що договір добровільного комплексного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарської культури №009/03/09061/008СГ було укладено 12.04.2012 pоку, тому початок перебігу строку позовної давності починається з 12.04.2012 року та спливає 12.04.2015 року, в той час, як позивач звернувся до суду з даним позовом 02.09.2015 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленої ст. 257 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене не приймаються доводи апелянта стосовно того, що судом першої інстанції помилково порушено приписи ст. 256,257,261 Цивільного кодексу України.

Стосовно доводів апелянта про те, що судом помилково відмовлено в задоволенні клопотання про призначення експертизи, то колегія суддів іх не приймає з огляду на наступне.

У п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" зазначено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

У наведеному пункті постанови, також, міститься висновок, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Заявлені позивачем вимоги обґрунтовані посиланням на обставини, які підтверджені представленими до матеріалів справи доказами що підлягають оцінці судом в порядку передбаченому нормами процесуального кодексу (ст. 43 ГПК України).

Питання, щодо з'ясування яких відповідачем заявляється про необхідність призначення у справі судової експертизи є правовими, а виходячи з предмету та підстав заявленого позову, для вирішення спору по суті відсутня потреба у спеціальних знаннях.

Тому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що призначення судової експертизи в даній справі з визначеними позивачем питаннями, є недоцільним, оскільки запропоновані позивачем питання не стосуються предмету доказування у даній справі та є такими, що суперечить принципу розумності строку вирішення спору, оскільки не потребують спеціальних знань.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 03.02.2016 року у справі № 910/23115/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Преображенське", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Преображенське" на рішення господарського суду міста Києва від 03.02.2016 року у справі № 910/23115/15 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Преображенське" на рішення господарського суду міста Києва від 03.02.2016 року у справі № 910/23115/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 року у справі № 910/23115/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/23115/15 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді О.В. Тищенко

В.В. Куксов