РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2016Справа №910/3813/16
За позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, м. Київ

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-проектно-впроваджувальна фірма «Графік-МС», м. Київ

Про стягнення 19 741,78 грн.

Суддя Лиськов М.О.

Представники сторін:

від позивача: Вітюк О.С. (дов. №47-541 від 17.03.2016)

від відповідача Гордієнко А.Ф. (директор)

вільний слухач: Гордієнко В.А.

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 20.04.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (далі - Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-проектно-впроваджувальна фірма «Графік-МС» (далі - Товариство): 19 741,78 грн. заборгованості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2016 порушено провадження у справі № 910/3813/16 та призначено судовий розгляд на 23.03.2016.

В судових засіданнях 23.03.2016 та 30.03.2016 оголошувались перерви до 30.03.2016 та 20.04.2016.

В судове засідання, призначене на 20.04.2016, представник позивача з'явився та підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання, призначене на 20.04.2016, представник відповідача з'явився, проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Підприємство у відповідності до статуту створено з метою забезпечення управління комунальним житловим фондом, ефективної експлуатації жилих і нежилих приміщень, будинків та споруд, іншого майна комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва, задоволення потреб споживачів щодо надання їм житлово-комунальних послуг (пункт 3.1 Статуту)

Пунктом 3.2 Статуту визначено, що предметом діяльності Підприємства є надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; забезпечення на підставі укладених договорів між споживачами, виробниками та виконавцями послуг з транспортування холодної, гарячої води, стоків та теплової енергії на опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах та збір платежів від споживачів зазначених послуг на користь виконавців послуг згідно з договорами.

Позивач на підставі договорів тепло та водопостачальними організаціями (з товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» договір від 01.10.2012 № 430025 на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води; з відкритим акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» від 08.07.2003 № 02723/2-04 на послуги водопостачання та водовідведення) приєднав до своєї мережі відповідача як субабонента та фактично надавав Товариству послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання, а відповідач фактично споживав послуги, проте не здійснював оплату за їх споживання.

Так, Підприємство нарахувало та просило суд стягнути з Товариства за період з 01.11.2012 по 31.05.2013 вартість комунальних послуг у сумі 11 558,52 грн., з яких:

- 9 415,61 грн. за послуги з центрального опалення;

- 168,70 грн. з холодного водопостачання;

- 1 847,72 грн. з гарячого водопостачання;

- 126,49 грн. з холодної води на підігрів.

Згідно з ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни в квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних умов і правил експлуатації будинку.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не спростовано, що Товариство користується приміщеннями за адресою: м. Київ, вул. Новаторів, 9, та споживає комунальні послуги, які надає Підприємство, у тому числі за період з 01.11.2012 по 31.07.2013.

Разом з тим, судом встановлено, що за вказаний спірний період вже розглядався у справі № 910/24795/15, вказане рішення набрало законної сили та позивачем оскаржено не було.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно з пунктами 1, 5 частини третьої статті 20 Закону споживач зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (пункт 3 частини другої статті 21 Закону).

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частинами першою-другою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частин першої-другої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджується факт надання позивачем комунальних послуг та користування приміщенням відповідачем за спірний період, суд дійшов до висновку про відсутність між сторонами фактичних (бездоговірних) правовідносин у сфері житлово-комунальних послуг.

Таким чином, у позивача відсутнє право вимагати від відповідача зобов'язання з оплати вартості фактично наданих позивачем комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини викладені в позовній заяві.

За таких обставин, позов визнається судом не доведеним, не обґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи, а саме судовий збір сплачений позивачем, слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-проектно-впроваджувальна фірма «Графік-МС» про стягнення 19 741,78 грн. - відмовити в повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 26.04.2016.

Суддя М.О. Лиськов