РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2016Справа №910/3570/16
За позовом Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця

До Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву

Приватного підприємства "Приватна фірма "Петро Великий"

Про визнання недійсним правочину та усунення перешкод у користуванні майном

Суддя Лиськов М.О.

Представники :

від позивача: Хасін І.Б. (дов. від 04.01.2016)

від відповідача-1: Черних Я.С. (дов. №29 від 02.07.2015)

від відповідача-2 Марусиченко В.В. (дов. від 16.02.2016)

Руденко С.П. (№ 02-д від 04.01.2016)

В судовому засіданні 20.04.2016, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач - Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву (відповідач-1) Приватного підприємства "Приватна фірма "Петро Великий" (відповідач-2) про визнання недійсним правочину та усунення перешкод у користуванні майном

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, відповідачами було неправомірно вчинено правочин, яким продовжено строк дії договору оренди державного нерухомого майна від 08.11.2012 № 6297 до 08.09.20018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2016 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/3570/16, розгляд справи призначено на 23.03.2016.

22.03.2016 через канцелярію суду від представника позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

В судове засідання, призначене на 23.03.2016, представники сторін з'явилися.

В судовому засіданні, 23.03.2016, відповідачем-2 заявлено клопотання про залишення позову без розгляду.

25.03.2016 через канцелярію суду від представника позивача надійшли пояснення з приводу клопотання відповідача-2 про залишення позову без розгляду.

28.03.2016 через канцелярію суду від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні, 30.03.2016, судом розглянуто клопотання про залишення позову без розгляду та відмовлено в його задоволенні.

В судовому засіданні 30.03.2016 оголошено перерву до 20.04.2016.

В судове засідання, призначене на 20.04.2016, представники сторін з'явилися та надали пояснення по суті справи.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 укладено договір оренди №6297 нерухомого майна, що належить до державної власності від 08.11.2012, згідно якого Відповідачеві-2 передано в тимчасове користування частину нежитлового приміщення площею 10 кв. м. розташованого за адресою: м. Київ, вул, Мечникова, 5. Дія договору оренди, згідно п. 1 Договору про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №6297/02 від 31.12.2015 року: з 08 жовтня 2015 року до 08 вересня 2018 року включно.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Орендодавцем майна являється Відповідач-1, який згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» виконує повноваження власника майна в частині передачі такого майна в оренду.

Згідно ч. 3 ст. 5 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцями державного майна можуть бути підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Водночас, вказаним Законом не передбачено обов'язок орендодавця майна, яким у відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону є регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву, «переконуватись» в тому, що загальна площа нерухомого майна, переданого безпосередньо Позивачем, перевищує передбачені ч. 3 статті 5 Закону 200 кв.м.

Позивачем не доведено та не надано будь-яких доказів та документів стосовно того, яка загальна площа нежитлових приміщень станом на дату укладання оспорюваного правочину була передана в оренду безпосередньо Позивачем.

Згідно ст. 4 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» суб'єктами управління об'єктами державної власності є, зокрема. Фонд державного майна України.

У відповідності до ст. 326 ЦК України від імені та в інтересах держави У країна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами.

Таким чином, повноваження власника стосовно передачі в оренду майна, яке є об'єктом оспорюваного правочину, за законом виконує Відповідач-1.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 4 частини третьої ст. 70 Закону України «Про вищу освіту» № 1556-УІІ від 01.07.2014 вищий навчальний заклад у порядку, визначеному законом, та відповідно до статугу має право використовувати майно, закріплене за ним на праві господарського відання, у тому числі для провадження господарської діяльності, передавати його в оренду та в користування відповідно до законодавства.

Відповідно до положень пункту 6.1 та 6.2 Статуту Національного медичного університету імені О.О.Богомольця, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України № 116 від 16.06.2005 за Університетом з метою забезпечення діяльності, передбаченої цим статутом, закріплюються на правах оперативного управління будівлі, споруди, земля, комунікації, обладнання, транспортні засоби, грошові кошти, а також інше необхідне майно, що є державною власністю.

Приписами частини першої та другої статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб'єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Наведені правові норми свідчать, що право власності є пріоритетним по відношенню до права оперативного управління, яке є похідним від права власності, а власник майна, в свою чергу, має вчиняти будь-які дії щодо свого майна незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ч. 3 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» дійсно, власник має право не укладати або не продовжувати договір оренди, якщо він (власник) має намір використовувати майно для власних потреб.

Однак, посилання Позивача на вказану норму не має достатнього правового обґрунтування виходячи з наступного.

Рішення шодо продовження чи не продовження договору оренди приймає власник приміщення. В даному випадку повноваження власника щодо об'єкту оренди виконує орендодавець майна - Відповідач-1, а отже, саме Відповідач-1, а не балансоутримувач майна, яким є Позивач, має приймати рішення стосовно використання переданого в оренду майна для власних потреб.

Позивач у позовній заяві вказує, що особа, яка прийняла рішення про використання приміщення для власних потреб не повинна його обґрунтовувати ні перед орендарем (Відповідачем-2), ні перед ФДМУ (Відповідачем-1).

Водночас, згідно п. 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013 року, судом мають досліджуватися обставини, пов'язані з наміром власника використовувати для власних потреб майно, стосовно якого виник спір, в тому числі наявність доказів, які однозначно свідчать про відповідний намір.

В обґрунтування позову не надано жодного документа чи доказу, який би свідчив про те, що саме власником майна прийнято рішення про намір використовувати об'єкт оренди для власних потреб, оскільки лист МОЗ, на який посилається Позивач, не може вважатись доказом, який однозначно свідчить про такий намір.

Під час укладання договору оренди №6297 нерухомого майна, що належить до державної власності від 08.11.2012, МОЗ України надав свою згоду щодо укладання такого договору, підтвердженням чого є лист МОЗ України №09-28/375 від 10.04.2012.

Водночас, положення ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» містять певні вимоги, щодо попередження орендаря, який належним чином виконував умови договору, щодо відмови від продовження договору оренди.

Так, згідно ч. 3 с. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Термін дії договору оренди №6297 нерухомого майна, що належить до державної власності від 08.11.2012, згідно п.10.1 договору: з 08.11.2012 до 08.10.2015.

З матеріалів, які надані до позовної заяви, слідує, що лист МОЗ України №04- 10/927/27151, в якому останній зазначив, що Університет має намір здійснити капітальний ремонт будівлі за адресою, у зв'язку з чим просить не пролонговувати договір оренди, датований 25.08.2015, в той час як за вимогами положень ч. 3 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» такий лист МОЗ України мав направити не пізніше ніж до 08.07.2015 (за три місяці до закінчення терміну договору).

Згідно ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

МОЗ України в період з 08.10.2015 (дати закінчення договору оренди) по 08.11.2015 не направляв в адресу Відповідача-2 жодних заяв про припинення договору оренди. Позивачем не надано також жодних доказів і щодо направлення подібних заяв зі сторони МОЗ України в адресу Відповідача-1.

Таким чином, посилання Позивача в обґрунтування позовних вимог на порушення вимог ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» спростовуються вищевикладеним та є безпідставними.

Позивач в обґрунтування позовних вимог наводить порушення вимог ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідно до якої оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об'єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об'єкта оренди.

При цьому особисто підтверджує, що він, як балансоутримувач, не надавав Відповідачам Довідку про об'єкт оцінки, техпаспорт БТІ та довідку про балансову вартість приміщення (абз. 4 стор. 5 позовної заяви).

Судом встановлено, що відповідачем-2 з метою належного виконання вимог ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Відповідачі неодноразово зверталися до Позивача з проханням надати документи, необхідні для проведення оцінки орендованого майна.

Зазначене підтверджується листом Відповідача-1 від 15.07.2015 р. № 30-06/7202, листом Відповідача-2 №61 від 31.08.2015 р., листом Відповідача-2 № 03 від 05.01.2016 р., запитом на отримання публічної інформації № 19 від 03.03.2016 року та листом Відповідача-2 № 20 від 09.03.2016 р., який, крім іншого, було подано через канцелярію Позивача та зареєстровано за вхідним номером 702 від 10.03.2016 р. Жодної інформації за вказаними листами та запитами від Позивача в адресу Відповідача-2 не надходило.

Таким чином, сам Позивач своїми діями в частині ненадання інформації, яка необхідна для проведення оцінки орендованого майна, перешкоджає виконанню вимог ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Тобто, порушуючи вимоги низки законодавчих актів щодо надання інформації, Позивач, свої ж протиправні дії покладає в якості доказів в обгрунтування позовних вимог.

Як зазначає Позивач у своїй позовній заяві, він вважає, що правочин, яким було продовжено строк дії договору оренди, є недійсним згідно ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам

та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як встановлено судом, сторони погодили всі істотні умови оспорюваного договору, необхідні для його дійсності та правомірності.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Таким чином, визначення відповідачами положень та змісту взаємних зобов'язань один одному при укладенні спірного договору є волевиявленням замовника і виконавця та відповідає принципу свободу договору.

Судом встановлено, що Договір підписано повноважними сторонами.

Лист Відповідача-1 №30-06/0404 від 16.10.2015, на який посилається Позивач, не може бути доказом відсутності волевиявлення орендодавця щодо укладання правочину, оскільки кінцевим результатом волевиявлення орендодавця є укладений у відповідності до вимог цивільного законодавства та Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Договір про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №6297/02 від 31.12.2015 року.

Однією із позовних вимог Позивача є усунення перешкод у користуванні Національним медичним університетом ім.. О.О.Богомольця нежитловим приміщенням площею 10,0 кв.м., розташованим за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 5, яке було передано в тимчасове користування Приватному підприємству «Приватна фірма «Петро Великий» за договором оренди державного нерухомого майна від 08.11.2012 р. №6297, шляхом примусового виселення Відповідача-2.

Суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави щодо визнання правочину, а саме Договору про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №6297/02 від 31.12.2015 року, недійсним, а отже, Відповідач-2 користується нежитловим приміщенням правомірно.

Відповідно до статтей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки директор позивача мала необхідний обсяг повноважень на укладення спірного договору, враховуючи наступне схвалення такого договору сторонами, суд дійшов висновку, що позовна вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця до Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву та Приватного підприємства "Приватна фірма "Петро Великий" про визнання недійсним правочину та усунення перешкод у користуванні майном - відмовити в повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 26.04.2016

Суддя М.О. Лиськов