КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2016 р. Справа№ 910/31793/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Гриненко Т.В. - представник

від відповідача: Тарасов А.Г. - представник

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інноваційний центр "ЕКОСИСТЕМА"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 22.02.2016р.

у справі № 910/31793/15 ( суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інноваційний центр "ЕКОСИСТЕМА""

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЮФ РЕЙНАЛД УКРАЇНА"

про розірвання договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інноваційний центр "ЕКОСИСТЕМА" звернулось до Господарського суду м. Києваз позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЮФ РЕЙНАЛД УКРАЇНА" про розірвання договору.

Рішенням Господарського суду м. Києва № 910/31793/15 від 22.02.2016р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

В обгрунтування апеляційної скарги скаржник звертає увагу суду на те, що рішенням Господарського суду м. Києва від 20.10.2015 року зазначено, що оскільки кінцевим етапом договору є оформлення сторонами Акту прийому-здачі послуг, то обґрунтування невиконання позивачем свого обов'язку за договором повинно грунтуватись на вмотивованій підставі відмови відповідача від підписання Актів, що останнім здійснено не було. Отже, оскільки відповідач не скористався правом наданим йому п. 9.1. договору, Акти прийому-здачі наданих послуг за договором є погодженими та підписаними обома сторонами. Відповідно до умов п. 5.2 договору оплата вартості послуг відповідачем повинна здійснюватись протягом 15-ти робочих днів з моменту отримання рахунку фактури. Таким чином, з урахуванням п. 5.2 договору обов'язок відповідача щодо оплати вартості послуг за договором повинен був виконаний останнім по 27.07.2012 року.

Скаржник звертає увагу суду на те, що у рішенні взагалі не йдеться про обставини належного виконання відповідачем своїх обов'язків за договором. Суд лише дійшов висновку, що Акт прийому-здачі послуг можна вважати погодженим і він є підставою щодо сплати вартості наданих послуг. Обставини щодо безпосереднього надання послуг/виконання робіт та результату надання послуг/виконання робіт не з'ясовувались судом взагалі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/31793/15 апеляційну скаргу призначено до розгляду на 21.04.2016, викликано повноважних представників сторін в судове засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши наявні матеріали справи, колегія встановила наступне.

20.02.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тюф Рейналд Україна" (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інноваційний центр "ЕКОСИСТЕМА" (замовник) було укладено договір № 0088.Y.516/2012 .

Відповідно до п. 2.1. договору відповідач зобов'язується надати позивачу послуги з проведення детермінації проектно-технічної документації (ПТД) щодо проекту спільного впровадження (ПСВ) "Впровадження заходів з ресурсо- та енергозбереження в Дочірній компанії "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (для ТОВ "Vidzeme Eko") відповідно до вимог статті 6 Кіотського протоколу, надалі іменовані як послуги, а позивач - оплатити послуги на умовах даного договору. Відповідач зобов'язується надати послуги в два етапи, зміст яких вказаний у п. 6 даного договору.

Обов'язки сторін визначено в розділі 3 договору.

Так, позивач зобов'язується вчасно здійснити оплату послуг позивача у відповідності до п. 5.2. даного договору (п. 3.1.2.).

Відповідач зобов'язується надати послуги у зазначений термін та з належною якістю, діючи незалежно, компетентно та неупереджено. (п. 3.2.1.).

Відповідно до п. 5.1 договору вартість послуг за договором складає 177990,00 грн., з урахуванням ПДВ - 29 665,00 грн.

Оплата послуг за договором здійснюється позивачем в такому порядку:

- оплата послуг за першим етапом в сумі 88 995,00 грн., у тому числі ПДВ - 14 832,50 грн. сплачується відповідачем після підписання акту прийому-здачі наданих послуг згідно п. 9.1. за першим етапом на зазначену в цьому пункті суму протягом 15 робочих днів з моменту отримання від позивача рахунку-фактури.;

- оплата послуг за другим етапом в сумі 48 995,00 грн., у тому числі ПДВ - 8 165,83 грн. сплачується відповідачем після підписання акту прийому-здачі наданих послуг згідно п. 9.1. за другим етапом на зазначену в цьому пункті суму протягом 15 робочих днів з моменту отримання від позивача рахунку-фактури;

- оплата послуг за третім етапом в сумі 40 000,00 грн., у тому числі ПДВ 6 666,67 грн. сплачується відповідачем після підписання акту прийому-здачі наданих послуг згідно п. 9.1. за третім етапом на зазначену в цьому пункті суму протягом 15 робочих днів з моменту отримання від позивача рахунку-фактури.

Зміст етапів послуг та термін їх надання визначений сторонами в розділах 6 та 7 договору.

Пунктом 6.1 договору визначено, що входить до першого етапу:

6.1.1. Попередні перевірки. Аналіз документації.

- Дослідження, зорієнтовані на ідентифікацію аспектів, які потенційно відносяться до проектів.

- Аналіз ПТД та іншої документації проектів щодо відповідності критеріям (п.6.1.1).

6.1.2 Детермінаційний аудит (Інтерв'ю).

- Ідентифікація та виявлення додаткових питань та положень, які стосуються розробки проектів.

6.2. Другий етап включає таке.

6.2.1. Попередній Детермінаційний Звіт та коригувальні дії.

- Складання попереднього Детермінаційного Звіту, в якому підсумовані виявлені факти, а також описані виконані етапи.

- Визначення проблемних питань, які потребують корегувальних дій.

6.2.2. Остаточний Детермінаційний Звіт.

- Виконавець зобов'язаний інформувати Замовника про результат Детермінації, включаючи пояснення причин відмови, якщо зроблено висновок про невідповідність проектів вимогам детермінації.

6.2.3. Висновок з Детермінації.

- Позитивний або негативний висновок з проведеної детермінації базується виключно на інформації, яка була надана виконавцю.

Умовами п. 9.1. договору передбачено, що по закінченню надання послуг сторони оформлюють акт прийому-здачі послуг. По закінченню послуг виконавець направляє замовнику акт прийому-здачі послуг. Замовник зобов'язується розглянути, підписати та повернути акт прийому-здачі послуг виконавцю протягом 10 робочих днів з дати отримання, що підтверджує факт прийняття наданих послуг або направити відповідачу мотивовані заперечення проти прийому наданих послуг. У разі якщо замовник не заявить виконацю мотивованих заперечень у вищенаведені строки та не направить на адресу позивача підписний акт прийому-здачі послуг, послуги вважаються наданими належним чином та прийнятими позивачем.

Пунктом 13.5. договору встановлено, що він регулюється та тлумачиться у відповідності до чинного законодавства України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає про те, що перший етап послуг за договором був дійсно виконаний відповідачем та оплачений позивачем, інші етапи послуг виконані не були, відповідно й не були оплачені. Відповідачем ні попередній Детермінаційний звіт, ні остаточний Детермінаційний звіт відповідачу передано не було. В свою чергу акти виконаних робіт позивачем підписані були помилково.

Умовами п. 3.2.2. договору встановлено, що виконавець зобов'язується виконати всі необхідні дії згідно з міжнародними вимогами щодо завершення детермінації, підготовки та надання замовнику попереднього та остаточного детермінаційного звіту.

За твердженнями позивача, у випадку дійсного надання послуг за другим та третім етапами договору, виконавець зобов'язаний був оприлюднити їх результати на веб-сторінках Нацекоінвестагенства та Секретаріату Рамкової конвенції ООН. Крім ПТД, виконавець мав розмістити у вільному доступі на сайті UNFCCC JI Детермінаційний звіт та звіт за формою "F-JI-DRep".

В порушення вищезазначених умов договору та вимог нормативних актів, якими врегульовано проведення детермінації ПТД, виконавцем не надано замовнику попереднього і остаточного детермінаційного звіту. З наданих до справи скріншотів зі сторінок цих сайтів вбачається відсутність інформації про Детермінацію проектно-технічної документації щодо проекту спільного провадження, що, в свою чергу, підтверджує невиконання відповідачем своїх обов'язків. Веб-сайт відповідача взагалі не містить розділу із публікацією документів щодо детермінації проектів. На Веб-сайті UNFCCC JI виконавець також не розмістив ПТД, Детермінаційний звіт та Звіт за формою "F-JI-DRep".

За умовами п. 8.5 договору його може бути розірвано у будь-який час достроково за взаємною згодою сторін через 30 днів після направлення письмового повідомлення однієї зі сторін.

Листом № 64-1-15/ЕС від 30.09.2015 замовник надіслав на адресу виконавця пропозицію щодо розірвання договору у зв'язку з тим, що послуги на другому етапі його виконання не були надані виконавцем, у зв'язку з чим просив розірвати зазначений договір.

Зазначена пропозиція позивача відповідачем була залишена без належного на те реагування.

З огляду на наведене, позивач на підстав ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України звернувся до господарського суду з вимогою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тюф Рейналд Україна" про розірвання договору № 008.Н.516/2012 від 20.02.2012.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до аб. 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст.і 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частина третя ст. 653 ЦК України, частина четверта статті 188 ГК України також зазначає, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13.

Таким чином, чинне законодавство визначає, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов'язань за договором.

Згідно ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу ч. 3 ст. 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.10.2015 у справі № 910/20315/15, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016, встановлені наступні факти належного виконання відповідачем умов договору № 0088.Y.516/2012 від 20.02.2012.

Зокрема, зазначеним судовим рішення визнано доведеним факт належного надання відповідачем позивачу послуги на суму 177 990,00 грн. за договором № 0088.Y.516/2012 від 20.02.2012, що підтверджується Актами прийому-здачі наданих послуг (Детермінація Проектно-технічної документації (ПТД) щодо проекту спільного впровадження (ПСВ) "Впровадження заходів з ресурсо- та енергозбереження в Дочірній компанії ,,Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії ,,Нафтогаз України"), а саме: актом від 21.03.2012р. на суму 88 995,00 грн., актом від 07.08.2012р. на суму 48 995,00 грн. та актом від 07.08.2012р. на суму 40 000,00 грн.

При цьому, судом в процесі розгляду справи № 910/20315/15 надавалася правова оцінка обов'язку позивача у відповідності до п. 7.1.1. Договору розмістити проектно-технічну документацію (ПТД) у вільному доступі на сайті UNFCCC JI (www.unfccc.int) TUV Rheinland Ukraine (www.tuv.ua) не пізніше одного тижня з моменту його надання відповідачем.

Так даним судовим рішенням зазначено, що необґрунтовано ставити в залежність таке розміщення до прийняття позивачем послуг за актами прийому-здачі послуг за договором та відсутності обов'язку у позивача щодо оплати послуг за такими актами, оскільки у відповідності до п 9.1. фактом закінчення надання послуг за договором є оформлення сторонами Акту прийому-здачі послуг, що мало місце в даній справі.

Оскільки кінцевим етапом договору є оформлення сторонами Акту прийому-здачі послуг, то обґрунтування невиконання відповідачем свого обов'язку з договором повинно ґрунтуватись на вмотивованій відмові позивача від підписання Актів, що останнім здійснено не було.

Отже, оскільки позивач не скористався правом наданим йому п. 9.1. договору, акти прийому-здачі наданих послуг за договором є погодженими та підписаними обома сторонами.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи та фактами встановленими в рішенні Господарського суду м. Києва від 20.10.2015 у справі № 910/20315/15 спростовуються твердження позивача про неналежне виконання відповідачем умов спірного договору, що в розумінні статті 651 Цивільного кодексу України виключає можливість задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що підстав для розірвання спірного договору за ініціативою позивача немає, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про розірвання договору.

З приводу заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Тюф Рейналд Україна" про застосування строку позовної давності до вимог позивача про розірвання договору, суд зазначає, що відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Стосовно доводів викладених в апеляційній скарзі слід зазначити, що рішенням Господарського суду міста Києві від 20.10.2015 у справі № 910/20315/15, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016, було встановлено факт належного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором № 0088.Y516/2012 від 20.02.2012, що підтверджується оформленими належним чином актами прийому-здачі наданих послуг, що є кінцевим етапом виконання робіт (надання послуг) по договору. Зважаючи на ту обставину, що відповідачем не було допущено порушень договору, то і відсутні підстави для його розірвання у судовому порядку.

Оскільки судом було встановлено недоведеність та необґрунтованість вимог позивача, а також відсутність порушень законних прав чи охоронюваних інтересів позивача з боку відповідача, суд вважає, що підстави для застосування строку позовної давності у даному випадку відсутні.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інноваційний центр "ЕКОСИСТЕМА" на рішення Господарського суду м. Києва від 22.02.2016р. у справі № 910/31793/15 залишено без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 22.02.2016р. у справі № 910/31793/15 залишено без змін.

Матеріали справи № 910/31793/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх