ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р.Справа № 916/3481/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю представників учасників процесу:

від позивача - ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 КОМПАНІ"

на рішення господарського суду Одеської області від 10.12.2015 року

у справі №916/3481/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 КОМПАНІ"

до приватного підприємства "СИ-ТРЕЙД"

про стягнення 131 154,37 грн.

ВСТАНОВИВ

У серпні 2015 р. товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 КОМПАНІ" (далі ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ") звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до приватного підприємства "СИ-ТРЕЙД" (далі ПП "СИ-ТРЕЙД") в якому просило стягнути грошові кошти в розмірі 131 154 грн. 37 коп., з яких 91 138 грн. 94 коп. сума основної заборгованості за договором, 2 139 грн. 15 коп. 3% річних, 37 876 грн. 27 коп. інфляційні збитки.

Рішенням господарського суду Одеської області від 10.12.2015 року (головуючий суддя Цісельський О.В., судді Зайцев Ю.О., Рога Н.В.) у задоволені позову відмовлено повністю.

В мотивах прийнятого рішення суд першої інстанції зазначає, що із матеріалів справи вбачається, що відповідачем в порушення приписів чинного законодавства України та договору - зобовязання щодо оплати вартості отриманих від позивача послуг на загальну суму 48 4700,40 грн. не виконані, внаслідок чого за відповідачем за перевезення контейнерів CMAU8068763, INBU5455207, ECMU4510400, CMAU9045103 з вантажем "Полівінілхлорид" на адресу ТОВ "Дніпрохім" у м. Дніпропетровськ, утворилась заборгованість, зазначена позивачем в розмірі 48 470,40 грн.

Проте, посилаючись на приписи ст.256, ч.1 ст.261 ЦК України суд першої інстанції зазначив, що перебіг позовної давності з основного боргу в розмірі 48 470,40 грн., що виник на підставі виставленого рахунку №208 від 04.04.2014р. та акту наданих послуг №208 від 04.04.2014р. розпочався з 27.05.2014 р., а відтак строк, у межах якого позивач мав право звернутись до суду з вимогою про захист своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів на підставі рахунку №208 від 04.04.2014 р. та акту наданих послуг №208 від 04.04.2014 року згідно вимог ч.3 ст.925 ЦК України складає до 27.05.2015 р. Разом з тим, позивач звернувся до господарського суду Одеської області із даним позовом 20.08.2015 р., а тому, враховуючи той факт, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 48 470,40 грн., що виник на підставі рахунку № 208 від 04.04.2014 року та акту наданих послуг № 208 від 04.04.2014 року заявлені позивачем до суду із пропуском строку позовної давності, у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення 48 470,40 грн., з врахуванням заяви відповідача про застосування наслідків строку позовної давності, суд відмовив.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача 42 668,54 грн., суд першої інстанції зазначив, що в підтвердження існування заборгованості в розмірі 42 668,54 грн. позивач подав до суду: CMR№347, CMR№346 та акт надання послуг №24 від 16.02.2015р. на суму 42 668,54 грн.

Судом першої інстанції зазначено, що CMR це міжнародна товарно-транспортна накладна. Цей документ підтверджує укладення договору міжнародного автомобільного перевезення вантажу. Накладна СMR діє на підставі Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДПВ). Дана конвенція регулює відносини, які виникають у процесі міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Проте, на думку першої інстанції, враховуючи те що перевезення за зазначеним вище договором здійснювалось в межах України, з ДП "Одеський морський торговельний порт" м. Одеса до ТОВ "Укренерговектор" м. Київ, подані позивачем до матеріалів справи CMR №346 та CMR №347 не є належними доказами надання послуг перевезення вантажів в контейнерах CAXU3191877, CAXU6938462.

Окрім того, судом першої інстанції зазначено, що поданий до матеріалів справи акт надання послуг №24 від 16.02.2015 р. на суму 42 668,54 грн. з боку відповідача не підписаний, печаткою не скріплений у зв'язку з чим не є належним та припустимим доказом виконання позивачем на замовлення відповідача перевезення вантажу в контейнерах CAXU3191877, CAXU6938462 з ДП "Одеський морський торговельний порт" м. Одеса до ТОВ "Укренерговектор" м. Київ.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що з врахуванням того, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суму основного боргу в розмірі 91 138,94 грн. судом не задоволені, позовні вимоги про стягнення 2 139,15 грн. 3% річних, 37 876,27 грн. інфляційних збитків судом також задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 10.12.2015 року по справі №916/3481/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" до ПП "СИ-ТРЕЙД" про стягнення 131 154 грн. 37 коп. задовольнити в повному обсязі та судовий збір покласти на відповідача.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції, на думку ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ", є не правомірним оскільки рішення суду ухвалено з порушенням вимог чинного законодавства України, без врахування усіх фактичних обставини справи, не вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, не в повному обсязі зясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору, не доведені та не обґрунтовані обставини які слугували для задоволення позову, не було надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, а відтоді рішення господарського суду Одеської області, на думку скаржника, підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що відповідач ПП "СИ-ТРЕЙД" включив суму, яку йому необхідно сплатити до податкових зобовязань, та тим самим підтвердив заборгованість перед позивачем. На підтвердження цього факту, представником апелянта було подано відповідне клопотання про витребування виписки по 631 рахунку, ухвалою від 09 жовтня 2015 року господарський суд Одеської області клопотання представника позивача про витребування з ПП "СИ-ТРЕЙД" письмових пояснень щодо наявності або відсутності заборгованості перед позивачем та копії відомості по рахунку №631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» за період взаємовідносин з позивачем з 25.02.2014 по 01.09.2015 для залучення до матеріалів справи №916/3481/15 - було задоволено, та зобовязано відповідача, ПП "СИ-ТРЕЙД", в строк до 14.10.2015 надано до суду письмові пояснення щодо наявності або відсутності заборгованості перед позивачем та копію відомості по рахунку №631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» за період взаємовідносин з позивачем з 25.02.2014 р. по 01.09.2015 р.

Однак, як зазначає апелянт, представник ПП "СИ-ТРЕЙД" в наступне судове засідання всупереч наведеної ухвали та наперекір думки судді не надав, ані підтвердження або спростування того факту здійснювалося перевезення з боку позивача або не здійснювалося, ані витребуваних судовим відомостей по рахунку №631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками».

Скаржник вважає, що він з урахуванням ст. 30-32 ГПК України в повному обсязі обґрунтував заборгованість відповідача перед позивачем, довів факт своєчасності звернення до суду та порушення свого права.

Окрім того, апелянт вважає, що судом першої було грубо порушено cт. 30-34 ГПК України, а саме, до уваги не були взяті докази які на підтвердження своїх вимог та заперечень надало до суду сторона позивача, а саме докази повернення порожніх контейнерів у порт та настання обовязку щодо оплати послуг з боку відповідача, не було враховано усі докази у сукупності та не були досліджені усі обставини справи, зокрема надіслання рахунків та актів виконаних робіт разом з претензією, надання заявок та інші фактори, що у свою чергу спричинило ухвалення неправосудного рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2015 р., справу №916/3481/15 розподілено на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Жекова В.І.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 28.12.2015 р. апеляційну скаргу ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" на рішення господарського суду Одеської області від 10 грудня 2015 року по справі №916/3481/15 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Жекова В.І.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 р. розгляд справи було відкладено на підставі п.1 ч.1 ст.77 ГПК України.

15.02.2016 р. Одеським апеляційним господарським судом отримано додаткові пояснення до апеляційної скарги від ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" в яких останній посилаючись на приписи ст.929 Цивільного кодексу України зазначає, що враховуючи той факт, що за умовами договору на апелянта покладалось не тільки перевезення вантажу, але й цілий комплекс обовязків який характерний для договору перевезення, у тому числі повернення порожнього контейнерного обладнання під контроль лінії, що безумовно відповідає саме експедируванню. У перевізника такого обовязку не має, а відтоді, апелянт вважає, що договір має правову природу договору експедирування.

Крім того скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було враховано взагалі саму назву договору, предмет та його зміст при винесенні оцінки щодо правової природи такого договору, крім того а самій назві договору зазначається «про організацію перевезень автомобільним транспортом», що на думку скаржника, у відповідності до ст. 929 ЦК України є як раз експедируванням.

Враховуючи наведене, апелянт вважає, що на підставі ст. 257 ЦК України до договорів експедирування має застосовуватись загальна позовна давність строком 3 роки.

До того ж, посилаючись на приписи ст.9 Закону України «Про транспортно-екпедиторську діяльність» апелянт зазначає, що накладна CMR є належним документом який підтверджує здійснення перевезення на території України в рамках внутрішньодержавного сполучення також.

У судовому засіданні від 15.02.2016 р. оголошувалась перерва до 17.02.2016 року.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 17.02.2016 р. було продовжено строк розгляду та відкладено розгляд апеляційної скарги на підставі ст.77 ГПК України.

ОСОБА_4о. керівника апарату Одеського апеляційного господарського суду №99 від 29.02.2016 р. призначено повторний автоматичний розподіл справи у звязку із перебування судді Жекова В.І. у відпустці

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.02.2016 р. для розгляду апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 КОМПАНІ" на рішення господарського суду Одеської області від 10.12.2015 р. по справі №916/3481/15 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 01.03.2016 р. апеляційну скаргу ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" на рішення господарського суду Одеської області від 10 грудня 2015 року по справі №916/3481/15 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

У судовому засіданні від 02.03.2016 р. оголошувалась перерва до 14.03.2016 р.

02.03.2016 р. представниками ПП "СИ-ТРЕЙД" та ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" були надані додаткові письмові пояснення.

У судовому засіданні від 14.03.2016 р. оголошувалась перерва до 11.04.2016 р.

14.03.2016 р. представником ПП "СИ-ТРЕЙД" були надані додаткові письмові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні від 11.04.2016 р. представник скаржника підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач надав пояснення згідно з якими не погоджується з апеляційною скаргою, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. 101 ГПК України апеляційна інстанція не звязана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а, згідно до приписів ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 лютого 2014 року між ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" та ПП "СИ-ТРЕЙД" укладено договір №25/02/14 про організацію перевезення автомобільним транспортом, відповідно до умов п.1.1. якого виконавець (ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ") зобов'язується організувати перевезення вантажів в контейнерах замовника (ПП "СИ-ТРЕЙД") вантажним автомобільним транспортом, на умовах, узгоджених сторонами.

Відповідно до п.2.3. договору перевезення здійснюється у відповідно до діючого законодавства України, умов Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів /CMR/, Європейської угоди про перевезення швидкопсувних вантажів.

Згідно з п.п.3.1., 3.1.1. договору замовник зобов'язаний подати виконавцю заявку на перевезення вантажу. Подача заявки може здійснюватись в письмовій формі з використанням всіх видів зв'язку, в тому числі, але не виключно, поштовим, кур'єрським, з використанням будь-яких зручних для сторін засобів зв'язку, в тому числі, але не виключно факсом, що підключений до ОСОБА_3 комп'ютера. Заявка подається в узгодженій формі, що фіксується у вигляді доповнення до цього договору. В заявці замовник зобов'язаний окремо зазначити та додаткового виділити інформацію, що стосується особливостей перевезення, що визначається характером вантажу та надати інструкції з його перевезення для: швидкопсувних, битких, легкозаймистих, інших небезпечних вантажів. За згодою сторін, заявка може не оформлюватись, в такому разі, замість заявки, документом, що підтверджує належне виконання перевезення, може бути підписаний сторонами акт виконаних робіт.

Пунктами 4.1., 4.1.1. договору визначено, що у відповідності до цього договору виконавець зобов'язаний: організувати виконання перевезення вантажів у відповідності із прийнятими заявками та забезпечити поставку вантажу власними автомашинами.

У відповідності до п.5.2. договору оплата за виконане перевезення проводиться протягом 30 банківських днів, починаючи з дня, наступного за днем здачі порожнього контейнерного обладнання під контроль його власника. Така здача має підтверджуватись відповідним документом з відміткою уповноваженого органу. Розрахунки проводяться на підставі виставлених виконавцем рахунків після надання ним, належним чином оформлених оригіналів товарно-транспортних накладних, актів виконаних робіт, податкових накладних, а також здачі (повернення) в порт порожнього контейнеру. Підставою для виставлення рахунків є акт виконаних робіт, що підписується сторонами.

Строк дії цього договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31 грудня 2015 р. Якщо неможливо достовірно встановити строк підписання сторонами договору, останній вважається вступившим в юридичну силу з дати зазначеної в договорі (п.9.1. договору).

Звертаючись до суду першої інстанції позивачем було зазначено, що на виконання умов договору ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" було надано ПП "СИ-ТРЕЙД" послуги з перевезення вантажів.

Так, позивач зазначив, що 04.04.2014 р. ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" здійснило перевезення контейнерів CMAU8068763, INBU5455207, ECMU4510400, CMAU9045103 з вантажем "полівінілхлорид" на адресу ТОВ "Дніпрохім" у м. Дніпропетровськ, що підтверджується CMR№763; CMR№207; CMR№400; CMR№103, актом надання послуг №208 від 04.04.2014 р. В той же день, 04.04.2014 ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" виставило рахунок №208 на загальну суму 48 470,40 грн. та виписало податкову накладну №17 від 04.04.2014 р., проте, станом на 20.07.2015 р. ПП "СИ-ТРЕЙД" не здійснило оплату за надані послуги з автомобільного перевезення вантажу.

До того ж, у своєму позиві ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" зазначило, що 16.02.2015 р. здійснило перевезення контейнерів CAXU3191877, CAXU6938462 з вантажем "магнезитові плити" на адресу ТОВ "Укренерговектор" у м. Київ, що підтверджується CMR№347; CMR№346 та актом надання послуг №24 від 16.02.2015 р. В той же день, 16.02.2015 ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" виставило рахунок №24 на загальну суму 42 668,54 грн. та виписало податкову накладну №6 від 16.02.2015 р., проте, станом на 20.07.2015 р. ПП "СИ-ТРЕЙД" не здійснило оплату за надані послуги з автомобільного перевезення вантажу.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач свої договірні зобов'язання в частині проведення оплати послуг позивача не здійснив, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 91 138,94 грн.

Окрім того, у звязку із простроченням виконання зобовязання, позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків річних у сумі 2139,15 грн. та інфляційних збитків у розмірі 37 876, 27 грн.

Судом першої інстанції відмовлено у задоволені позовних вимог з підстав пропущення позивачем строків позовної давності та не наданням належних доказів надання послуг перевезення вантажів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1,4 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Частина 1 ст.181 ГК України встановлює, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частиною 2 ст.640 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Приписами ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Застосування господарських санкцій до суб'єкта, який порушив зобов'язання, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов'язання. Управнена сторона має право не приймати виконання зобов'язання частинами, якщо інше не передбачено законом, іншими нормативно-правовими актами або договором, або не випливає із змісту зобов'язання. Зобов'язана сторона має право виконати зобов'язання достроково, якщо інше не передбачено законом, іншим нормативно-правовим актом або договором, або не випливає із змісту зобов'язання. Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Управнена сторона, приймаючи виконання господарського зобов'язання, на вимогу зобов'язаної сторони повинна видати письмове посвідчення виконання зобов'язання повністю або його частини.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Статтею 908 ЦК України встановлено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

У відповідності до ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Приписами ст.925 ЦК України визначено, що до пред'явлення перевізникові позову, що випливає із договору перевезення вантажу, пошти можливим є пред'явлення йому претензії у порядку, встановленому законом, транспортними кодексами (статутами). Позов до перевізника може бути пред'явлений відправником вантажу або його одержувачем у разі повної або часткової відмови перевізника задовольнити претензію або неодержання від перевізника відповіді у місячний строк. До вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Відповідно до п.168 постанови Ради Міністрів Української РСР від 27 червня 1969 р. №401 «Про Статут автомобільного транспорту УРСР» позови автотранспортних підприємств і організацій вантажовідправникам, вантажоодержувачам і пасажирам, що випливають з цього Статуту, можуть бути пред'явлені відповідно до встановленої підвідомчості або підсудності в арбітраж або суд протягом 6 місяців. Вказаний шестимісячний строк обчислюється а)по стягненню штрафу за непред'явлення вантажу, передбаченого погодженим завданням на перевезення або разовим замовленням, - з дня закінчення строку, встановленого Правилами для звірення записів в обліковому документі по виконанню плану і разового замовлення; б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для пред'явлення позову.

Згідно вимог ст.256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності відповідно до вимог ч.1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з п.5.2. договору оплата за виконане перевезення проводиться протягом 30 банківських днів, починаючи з дня, наступного за днем здачі порожнього контейнерного обладнання під контроль його власника. Така здача має підтверджуватись відповідним документом з відміткою уповноваженого органу.

Таким чином, враховуючи умов договору, строк виконання грошового зобовязання в розмірі 48470,40 грн., що виникло на підставі рахунку №208 від 04.04.2014 р. та акту наданих послуг №208 від 04.04.2014 р. настав 22.05.2014 р., а отже, саме з цієї дати відповідач вважається таким, що прострочив грошове зобовязання.

Відтак, строк, у межах якого позивач мав право звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права що виникло на підставі рахунку №208 від 04.04.2014 р. та акту наданих послуг №208 від 04.04.2014 р. настав 22.05.2014 р.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" звернулось до місцевого господарського суду з позовом лише 20.08.2015 р., та таких обставин, колегія суддів вважає, що позов в частині стягнення заборгованості у розмірі 48470,40 грн., що виникло на підставі рахунку №208 від 04.04.2014 р. та акту наданих послуг №208 від 04.04.2014 р. подано поза межами строку, що встановлений приписами ст.925 ЦК України, тобто з пропуском строку позовної давності.

Згідно вимог ч.4 ст.267 ЦК України законодавцем в імперативному порядку визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Так, 01.12.2015 р. відповідачем було подано до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності в якій останній просив застосувати на підставі ч.3,4 ст.267 ЦК України наслідки спливу строку позовної давності до позовних вимог ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ" про стягнення на підставі рахунку №208 від 04.04.2014 р. та акту наданих послуг №208 від 04.04.2014 р. до договору №25/02/14 від 25.02.2014 р. про організацію перевезень автомобільним транспортом у сумі 48470,40 грн.

Дану заяву було подано відповідачем до винесення рішення та розглянуто судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 48 470,40 грн., що виник на підставі рахунку № 208 від 04.04.2014 року та акту наданих послуг № 208 від 04.04.2014 року, заявлені позивачем із пропуском строку позовної давності, у зв'язку з чим, у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення 48 470,40 грн. з врахуванням заяви відповідача про застосування наслідків строку позовної давності, судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено.

Колегією суддів не приймаються до уваги посилання апелянта на те, що спірний договір, на його думку, є договором експедирування та до нього має застосовуватись загальний строк позовної давності, який становить 3 роки, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Так, приписами ст.929 ЦК України визначено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Згідно з ст.14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор відповідає перед клієнтом за кількість місць, вагу, якщо проводилося контрольне зважування у присутності представника перевізника, що зафіксовано його підписом, належність упаковки згідно з даними товарно-транспортних документів, що завірені підписом представника перевізника, якщо інше не встановлено договором транспортного експедирування.

За невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування.

Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Таким чином, якщо виконавець бере на себе особисто відповідальність як за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу, а також і бере на себе особисто відповідальність за його втрату, то вказані правовідносини підпадають під договір перевезення.

Якщо ж виконавець відповідає за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору перевезення, то ці правовідносини витікають з договору транспортного експедирування.

Так, відповідно до умов п.6.1. договору №25/02/14 від 25.02.2014 р. позивач відповідає за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення та до видачі одержувачеві. З договору, також, вбачається, що позивач не відповідає за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору перевезення.

Наведені позивачем докази, саме, акт надання послуг №208 від 04.04.2014 р. до договору №25/02/14 від 25.02.2014 р. про організацію перевезень автомобільним транспортом, рахунок №208 від 04.04.2014 р., міжнародні товарно-транспортні накладні свідчать про те, що спірна заборгованість, яка заявлена позивачем до стягнення є зобовязанням відповідача, яке виникло із договору перевезення вантажу, а не як зазначив позивача із договору транспортного експедирування.

Як вбачається із вказаних акту наданих послуг та рахунку, виконавцем (позивачем у справі) були надані послуги саме з перевезення вантажу.

Як вбачається із міжнародних товарно-транспортних накладних перевезення вантажу здійснювалось позивачем, із залученням власного автотранспорту, що підтвердив позивач у судовому засіданні.

Відтак, зміст укладеного між сторонами договору, надані суду докази, акти надання послуг, рахунки, міжнародні товарно-транспортні накладні, свідчать про те, що між сторонами виникли відносини з перевезення вантажу, а тому до цих відносин мають бути засновані положення чинного законодавства, що регулюють зобовязання із перевезення вантажу.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 42 668,54 грн., що виникла на підставі CMR№347, CMR№346 та акту надання послуг №24 від 16.02.2015 р., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.1., 3.1.1. договору у відповідності з даним договором замовник зобовязаний подати виконавцю заявку на перевезення вантажу. Подача заявки здійснюється у письмовій формі з використанням всіх видів звязку, у тому числі, але не виключно, поштовою, курєрською, з використанням будь-яких зручних для сторін засобів звязку, у тому числі, але не виключно, факсу, підключеного до інтернету компютера. Заявка подається в погодженій формі, яка фіксується у вигляді доповнення до даного договору. В заявці замовник зобовязаний окремо вказати й додатково виділити інформацію, яка стосується особливостей перевезення визначених характером вантажу та надати інструкції з його перевезення для:швидкопсувних, товарів що бється, легкозаймистих, інших небезпечних товарів. За згодою сторін, заявка може не оформлюватись, в такому випадку, замість заяви, документом, що підтверджує належне виконання перевезення, може бути підписаний сторонами Акт виконаних робіт.

Згідно з п.4.1., 4.1.1. договору у відповідності з даним договором виконавець зобовязаний організувати виконання перевезення вантажів у відповідності з прийнятими заявками й забезпечити доставку вантажу своїми автомашинами.

За змістом п. 5.2. договору, оплата за виконане перевезення здійснюється впродовж 30 банківських днів, починаючи з дня, який слідує за днем здачі порожнього контейнерного обладнання під контроль власника. Така здача повинна підтверджується документом з відміткою уповноваженого органу.

Розрахунки здійснюються на підставі виставлених виконавцем рахунків після надання ним належним чином оформлених оригіналів товарно-транспортних накладних, актів виконаних робіт, податкових накладних, а також здачі (повернення) в порт порожнього контейнер. Підставою для виставлення рахунків є акт виконаних робіт, що підписується сторонами.

З наведеного вбачається, що обов'язок щодо сплати позивачу грошових коштів за наданні послуги по договору №25/02/14 від 25.02.2014 року виникає в відповідача тільки після отримання останнім акту виконаних робіт, рахунку, оригіналу товарно-транспортної накладної, а також документа з відміткою уповноваженого органу про задачу контейнерною обладнання його власнику.

Проте, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів які б свідчили про настання обовязку відповідача сплатити на користь позивача грошові кошти у розмірі 42 668,54 грн., на підставі CMR№347, CMR№346 та акту надання послуг №24 від 16.02.2015 р.

До того ж, як вбачається із акту надання послуг №24 від 16.02.2015 р. він підписаний лише ТОВ "ОСОБА_3 КОМПАНІ", підпису уповноваженої особи ПП "СИ-ТРЕЙД" даний акт не містить.

Також, не було надано сторонами та відсутні у матеріалах справи заявки на перевезення вантажу, що передбачені умовами п. 3.1., 3.1.1., п.4.1., 4.1.1. договору.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частинами 1, 2 ст. 217 ГК України закріплено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 218 ГК України законодавцем в імперативному порядку закріплено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи не містять жодних доказів виникнення обовязку відповідача щодо оплати послуг за міжнародними товарно-транспортними накладними CMR№347, CMR№346 та акту надання послуг №24 від 16.02.2015 р. у розмірі 42 668,54 грн., судова колегія вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині.

З цих же підстав судовою колегією відхилено посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на листи відповідача від 12.10.2015 р. вих.№466 та від 12.10.2015 р. вих.№465, якими останній визнав свою заборгованість за рахунком №24 від 16.02.2015 р. на суму 42668,54 грн., оскільки, розглядом справи встановлено відсутність підстав, із якими чинне законодавство та умови спірного договору повязують виникнення у відповідача обовязку із сплати цих послуг.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Враховуючи те, що позовні вимоги про стягнення 3% відсотків річних у сумі 382,26 грн. та 12 079,96 грн. інфляційних збитків є похідними вимогами від вимоги щодо сплати основного боргу в розмірі 42 668,54 грн., то позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Отже, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Одеської області від 10.12.2015 р. у справі №916/3481/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 15.04.2016 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Мишкіна М.А.