ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.04.16р. Справа № 904/821/16

За позовом Корпорації "Індустріальна спілка Донбасу" (м. Донецьк)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення завданих збитків, інфляційних втрат та 3% річних, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 11.04.2016, у загальному розмірі 43 276 723 грн. 98 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність від 29.02.2016)

від відповідача: ОСОБА_2 - представник (довіреність № 121 від 29.08.2011)

СУТЬ СПОРУ:

Корпорація "Індустріальна спілка Донбасу" (далі - позивач) звернулася до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій, на момент звернення з нею до суду, просила суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" (далі - відповідач) завдані збитки, інфляційні втрати та 3% річних у загальному розмірі 40 433 003 грн. 73 коп.

Ціна позову на момент звернення з ним до суду складалася з наступних сум:

- 29 229 898 грн. 68 коп. - збитки;

- 10 718 887 грн. 15 коп. - інфляційні втрати;

- 484 217 грн. 90 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26.05.2014 у справі № 904/8736/13, з урахуванням змін, внесених постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.07.2014, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" на користь Корпорації "Індустріальна спілка Донбасу" 28 778 576 грн. 01 коп. - основного боргу, 1 712 391 грн. 05 коп. - пені, 822 695 грн. 19 коп. - 3% річних, 68 820 грн. 00 коп. - судового збору.

В подальшому, у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за товар, яка уговорилась внаслідок курсової різниці, а також 3% річних від суми заборгованості за період прострочення з 23.05.2014 по 17.11.2014.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2014 у справі № 904/7587/13, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.01.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 03.06.2015, позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 418 669 грн. 15 коп. 3% річних та 8 373 грн. 38 коп. судового збору, в решті позовних вимог відмовлено.

Отже, у позовній заяві позивач посилається на те, що, фактично, рішення суду у справі № 904/8736/13 було виконано відповідачем наступним чином: 17.01.2015 на суму 13 866 грн. 12 коп., 13.02.2015 на суму 1 739 647 грн. 91 коп., 03.03.2015 на суму 1 739 647 грн. 91 коп., 27.03.2015 на суму 1 739 647 грн. 91 коп., 08.05.2015 на суму 1 739 647 грн. 91 коп., 30.06.2015 на суму 1 739 647 грн. 90 коп., 24.07.2015 на суму 1 222 514 грн. 65 коп., 01.02.2016 на суму 3 136 707 грн. 55 коп. Таким чином, у зв'язку з порушенням відповідачем умов вищевказаного договору, зокрема в частині сплати заборгованості за одержаний товар з урахуванням положень пункту 6.2.2 договору, одержані позивачем кошти не забезпечують право позивача на одержання вартості проданого товару в еквіваленті до іноземної валюти, визначеної договором та, відповідно, позивач просить суд стягнути суму завданих цим збитків за період з 17.01.2015 по 01.02.2016 у сумі 29 229 898 грн. 68 коп. Також, позивач на підставі статті 625 Цивільного кодексу України просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період червня 2014 року по січень 2016 року в сумі 10 718 887 грн. 15 коп. та 3% річних за період прострочення з 18.11.2014 по 27.01.2016 в сумі 484 217 грн. 90 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.02.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 09.03.2016.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 13829/16 від 09.03.2016), в якому він просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що сума заборгованості, з урахуванням офіційного курсу долара США до гривні зафіксована у постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду, а отже, у позивача відсутнє право вимоги щодо стягнення збільшення боргу за рахунок курсової різниці. Крім того, у відзиві відповідач наголошує на тому, що твердження позивача про завдання йому збитків ґрунтується виключно на умовному припущенні можливості витрачання національної валюти, отриманої в рахунок оплати товару за спірним договором від відповідача, для купівлі доларів США. У відзиві відповідач також звертає увагу суду на наявність договору відступлення права вимоги та втрати позивачем з дати його укладення права вимоги щодо суми основного боргу у розмірі 18 311 154 грн. 39 коп. Вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідач вважає необґрунтованими, оскільки під час розрахунку позивач здійснив їх нарахування не лише на суму основного боргу, а й на суму пені та 3% річних.

До відзиву на позовну заяву відповідач також додав заяву про застосування строків позовної давності. У вказаній заяві відповідач посилається на те, що останнім днем строку для оплати поставленого за спірним договором товару є 08.02.2013, отже, на думку відповідача, строк позовної давності сплинув 08.02.2016.

У судове засідання 09.03.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні 09.03.2016 було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представник відповідача у судовому засіданні 09.03.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, а також просив суд застосувати позовну давність до вимог позивача.

Судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

У зв'язку з викладеним, у судовому засіданні 09.03.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 23.03.2016. Ухвалою суду від 09.03.2016 в порядку статті 65 Господарського процесуального кодексу України у сторін витребувані додаткові докази.

Від відповідача надійшли уточнення до відзиву (вх.суду 16889/16 від 21.03.2016), в яких він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, а також просить суд застосувати строки позовної давності.

Від відповідача також надійшло клопотання (вх.суду 17333/16 від 22.03.2016), в якому він просить суд відкласти розгляд справи, у зв'язку з неможливістю його представника бути присутнім у судовому засіданні.

Від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (вх.суду 17845/16 від 23.03.2016), в якій він просить суд стягнути завдані збитки, інфляційні втрати та 3% річних у загальному розмірі 42 623 030 грн. 30 коп., а саме: 29 229 898 грн. 68 коп. - збитки; 12 695 455 грн. 80 коп. - інфляційні втрати; 697 675 грн. 80 коп. - 3% річних. Вказана заява була прийнята судом до розгляду.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 17858/16 від 23.03.2016), в яких він наводить свої заперечення на викладені у відзиві на позовну заяву обставини, а також зазначає, що позовні вимоги є обґрунтованими, законними, а також узгоджуються із судовою практикою по аналогічним справам. Також, на виконання вимог ухвали суду від 09.03.2016 позивачем було долучено витребувані судом документи.

У судове засідання 23.03.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 23.03.2016 представником позивача був викладений зміст заяви про збільшення розміру позовних вимог, а також письмових пояснень. Представник позивача наполягав на задоволенні його позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23.03.2016.

Представником відповідача у судовому засіданні 23.03.2016 було викладено зміст уточнення до відзиву, у зв'язку з чим він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні 23.03.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 14.04.2016.

Від позивача електронною поштою надійшла заява про збільшення позовних вимог (вх.суду 22184/16 від 11.04.2016), в якій він просить суд стягнути завдані збитки, інфляційні втрати та 3% річних у загальному розмірі 43 276 723 грн. 98 коп., а саме: 29 229 898 грн. 68 коп. - збитки; 13 199 369 грн. 05 коп. - інфляційні втрати; 847 456 грн. 25 коп. - 3% річних.

Оригінал вказаної заяви було долучено до матеріалів справи у судовому засіданні 14.04.2016.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Як вбачається із вказаної вище заяви, позивачем фактично збільшено заявлені до стягнення інфляційні втрати та 3% річних, здійснивши новий їх розрахунок.

Відповідно до положень пункту 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

В цей же час, згідно з частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Зважаючи на те, що позивачем були заявлені у позовній заяві вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, у зв'язку з порушенням умов спірного договору, крім того, вказане збільшення відповідає розміру сплаченого за подання позову судового збору, та заяву підписано представником позивача, якому відповідно до довіреності від 29.02.2016 надане таке право. Отже, судом було прийнято вказану заяву до розгляду.

Так, у разі збільшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 43 276 723 грн. 98 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

Від відповідача надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог (вх.суду 22654/16 від 13.04.2016), в яких він зазначає про неправомірність вимог позивача та просить суд у їх задоволенні відмовити.

У судове засідання 14.04.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 14.04.2016 представником позивача був викладений зміст заяви про збільшення розміру позовних вимог від 11.04.2016. Представник позивача наполягав на задоволенні його позовних вимог, з урахуванням вказаної заяви.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.04.2016 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, врахувавши при цьому викладені ним у відзиві на позов та додаткових запереченнях обставини.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 14.04.2016 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 08.11.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" (далі - покупець, відповідач) та Корпорацією "Індустріальна спілка Донбасу" (далі - постачальник, позивач) було укладено договір № 2012-048пст (далі - договір, а.с.23-26), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити на умовах, викладених в договорі, товар, сортамент, кількість та ціна якого вказані у протоколах узгодження цін та/або специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до договору, які є його невід'ємною частиною. Кількість товару обумовлюється у додатках до договору (пункт 2.1. договору).

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. договору ціна на товар встановлюється в еквіваленті до іноземної валюти (долару США) на дату узгодження цін на період, що планується, та зазначається у додатках до договору; загальна сума договору складає суму, визначену на підставі даних додатків до договору. Загальна сума договору може бути змінена за згодою сторін у звязку із зміною рівня цін або обємів поставки.

Пунктом 3.3. передбачено, що ціна на товар визначається з урахуванням умов поставки, вказаних у додатках до договору.

Шляхом підписання специфікацій від 12.11.2012 №№ 1, 2, 3 сторони узгодили найменування продукції, її кількість, ціну, умови оплати, строки поставки та інші додаткові умови поставки.

Відповідно до специфікації від 12.11.2012 № 1 постачальник має поставити 10 500 тн. трубної заготовки на загальну суму 54 473 040 грн. (у т.ч. ПДВ - 9 078 840 грн.); відповідно до специфікації від 12.11.2012 № 2 2 500 тн. трубної заготовки на загальну суму 14 342 460 грн. (у т.ч. ПДВ - 2 390 410 грн.); відповідно до специфікації від 12.11.2012 № 3 2 060 тн. трубної заготовки на загальну суму 10 728 933 грн. 36 коп. (у т.ч. ПДВ - 1 788 155 грн. 56 коп.) (а.с.27-32).

Відповідно до пункту 6.1. договору розрахунки за товар по договору здійснюються шляхом перерахунку грошових коштів покупцем на поточний рахунок постачальника, вказаний в договорі.

Пунктом 6.2. договору передбачені умови оплати, а саме: протягом 60 календарних днів, починаючи з дати поставки партії товару. Якщо в специфікації зазначений інший строк оплати, то він є пріоритетним.

Пунктом 6.2.1 договору встановлено, що при настанні строку платежу сторони в день оплати письмово погоджують реєстр оплачуваних рахунків-фактур в хронологічному порядку за датою їх оформлення, включаючи коригуючі рахунки, що виставляються відповідно до пункту 6.2.4 договору. Даний реєстр є підставою для оплати і підписується обома сторонами. При відсутності оплати в цей день, реєстр рахунків-фактур, які сплачуються, втрачає силу. Покупець може сплачувати рахунки без складання реєстру, якщо немає необхідності у виставленні коригуючих рахунків та в призначенні платежу вказані реквізити рахунків, які оплачуються.

В процесі виконання вказаного договору відповідачем було допущено порушення його умов в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар.

Так, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26.05.2014 по справі № 904/8736/13 позовні вимоги задоволені частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" на користь Корпорації "Індустріальна спілка Донбасу" стягнуто 19 621 880 грн. 35 коп. заборгованості, 1 712 391 грн. 05 коп. пені, 822 695 грн. 19 коп. річних та 48 695 грн. 75 коп. судового збору; в решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.07.2014 рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.05.2014 було змінено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" на користь Корпорації "Індустріальна спілка Донбасу" 28 778 576 грн. 01 коп. основного боргу, 1 712 391 грн. 05 коп. пені, 822 695 грн. 19 коп. річних та 68 820 грн. судового збору; з позивача в доход державного бюджету 4 260 грн. судового збору за подання заяви про збільшення позовних вимог; з відповідача на користь позивача 36 540 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.11.2014 постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.07.2014 залишено без змін.

Вказані рішення суду мотивовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 2012-048пст від 08.11.2012 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар, у зв'язку з чим судами була визнана правомірною та стягнута заборгованість, яка утворилась станом на 22.05.2014 у сумі 31 313 662 грн. 25 коп., яка складається з наступних сум: 28 778 576 грн. 01 коп. - основний борг, 1 712 391 грн. 05 грн. - пеня та 822 695 грн. 19 коп. річні.

В подальшому, за заявою відповідача, судом було розглянуто питання розстрочки виконання вказаного рішення суду, за результатами якого прийнято ухвалу від 25.11.2014, якою, зокрема, було розстрочено виконання постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.07.2014 в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 28 778 576 грн. 01 коп., 1 712 391 грн. 05 коп. пені, 822 695 грн. 19 коп. річних, починаючи з грудня 2014 року за наступним графіком:

до 15.12.2014 - 1 739 647 грн. 91 коп.;

до 15.01.2015 - 1 739 647 грн. 91 коп.;

до 15.02.2015 - 1 739 647 грн. 91 коп.;

до 15.03.2015 - 1 739 647 грн. 91 коп.;

до 15.04.2015 - 1 739 647 грн. 91 коп.;

до 15.05.2015 - 1 739 647 грн. 90 коп.;

до 15.06.2015 - 1 739 647 грн. 90 коп.;

до 15.07.2015 -1 739 647 грн. 90 коп.;

до 15.08.2015 -1 739 647 грн. 90 коп.;

до 15.09.2015 -1 739 647 грн. 90 коп.;

до 15.10.2015 -1 739 647 грн. 90 коп.;

до 15.11.2015 -1 739 647 грн. 90 коп.;

до 15.12.2015 -1 739 647 грн. 90 коп.;

до 15.01.2016 -1 739 647 грн. 90 коп.;

до 15.02.2016 -1 739 647 грн. 90 коп.;

до 15.03.2016 -1 739 647 грн. 90 коп.;

до 15.04.2016 -1 739 647 грн. 90 коп.;

до 15.05.2016 - 1 739 647 грн. 90 коп.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 10.03.2015 вказана ухвала була залишена без змін.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення.

При цьому, згідно зі статтею 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

В подальшому, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за спірним договором, яка утворилась у зв'язку з несвоєчасним розрахунком за поставлений товар у загальному розмірі 9 474 727 грн. 06 коп.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2014 по справі № 904/7587/14 позовні вимоги задоволені частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" на користь Корпорації "Індустріальна спілка Донбасу" 418 669 грн. 15 коп. 3% річних та 8 373 грн. 38 коп. судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.01.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 03.06.2015 рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2014 по справі № 904/7587/14 було залишено без змін.

Вказані рішення суду мотивовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 2012-048пст від 08.11.2012 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар, у зв'язку з чим судами була визнана правомірною та стягнута заборгованість, яка становила 3 % річних, розраховані за період з 23.05.2014 по 17.11.2014, в сумі 418 669 грн. 15 коп.

З урахуванням того, що у справі № 904/8736/13 було встановлено факт наявності основного боргу, а також визначено періоди, за які були проведені нарахування (по 22.05.2014, а у справі № 904/7587/14 з 23.05.2014 по 17.11.2014), судом під час розгляду даної справи вказані обставини не встановлюються та не доводяться з огляду на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад осіб як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

В силу частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі № 904/8736/13, з урахуванням змін, внесених постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.07.2014, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення не можуть йому суперечити.

Так, рішенням суду у справі № 904/8736/13 встановлено факт настання терміну оплати поставленого за спірним договором товару, факт прострочення відповідачем своїх грошових зобов'язань, а також наявність підстав для застосування штрафних санкцій.

На час розгляду справи № 904/821/16, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.05.2014 по справі № 904/8736/13 набрало законної сили, що відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України є підставою для звільнення позивача від доказування обставин, встановлених під час розгляду справи № 904/8736/13.

Так, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

В постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.07.2014 по справі № 904/8736/13 встановлено, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 52 792 830 грн. 35 коп.

На оплату вартості поставленого товару корпорацією "Індустріальна спілка Донбасу" виставлено відповідачеві рахунки від 29.11.2012 № 337/062342ппм на суму 6 504 982 грн. 08 коп., від 29.11.2012 № 337/062205ппм на суму 312 457 грн. 18 коп., від 08.12.2012 № 337/062515ппм на суму 316 084 грн. 60 коп.; від 08.12.2012 № 337/062528ппм на суму 9 740 744 грн. 74 коп.; від 09.12.2012 № 337/062497ппм на суму 327 800 грн. 39 коп.; від 10.12.2012 № 337/062517ппм на суму 6 641 293 грн. 28 коп.; від 10.12.2012 № 337/062521ппм на суму 325 860 грн. 62 коп.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" здійснило оплату поставленого товару частково, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем, яка і була стягнута за рішеннями суду у справі № 904/8736/13.

У позовній заяві у даній справі позивач посилається на те, що, фактично, рішення суду у справі № 904/8736/13 було виконано відповідачем наступним чином:

- 17.01.2015 на суму 13 866 грн. 12 коп. (а.с.153);

- 13.02.2015 на суму 1 739 647 грн. 91 коп. (а.с.154);

- 03.03.2015 на суму 1 739 647 грн. 91 коп. (а.с.155);

- 27.03.2015 на суму 1 739 647 грн. 91 коп. (а.с.156);

- 08.05.2015 на суму 1 739 647 грн. 91 коп. (а.с.157);

- 30.06.2015 на суму 1 739 647 грн. 90 коп. (а.с.158);

- 24.07.2015 на суму 1 222 514 грн. 65 коп. (а.с.159);

- 01.02.2016 на суму 3 136 707 грн. 55 коп. (а.с.160).

У зв'язку з вищевикладеним, позивач заявив до стягнення з відповідача 29 229 898 грн. 68 коп. - збитків, які були завдані позивачу курсовою різницею; 10 718 887 грн. 15 коп. - інфляційних втрат за період з червня 2014 року січень 2016 року, а також 484 217 грн. 90 коп. - 3% річних за період з 23.05.2014 по 31.01.2016.

З приводу позовних вимог щодо стягнення з відповідача збитків в сумі 29 229 898 грн. 68 коп., які були завдані позивачу курсовою різницею, у зв'язку з тим, що несвоєчасне виконання відповідачем рішення суду по справі 904/8736/13 порушило право позивача на одержання еквіваленту вартості товару в іноземній валюті суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 6.2.2. договору, якщо офіційний курс НБУ UAH/USD з дати оформлення рахунку-фактури збільшився більш ніж на 5%, то оплата здійснюється за ціною, перерахованою за курсом НБУ UAH/USD на день оплати.

Згідно з пунктом 6.2.4. договору коригування ціни товару проводиться коригуючими рахунками з одночасним оформленням коригувань до податкових накладних у строки, встановлені чинним податковим законодавством.

Відповідно до пункту 6.2.5. договору партія товару вважається повністю оплаченою, якщо еквівалентна доларова величина фактично здійснених покупцем платежів (в гривнях) за цей товар, перерахована з гривні в доларовий еквівалент по офіційному курсу НБУ UAN/USD на дату фактичної оплати цієї партії товару, дорівнює еквівалентній доларовій вартості цієї партії товару.

Фактично, у даній справі позивач просить суд стягнути з відповідача збитки, які складають розраховану позивачем суму курсової різниці, враховуючи курс валют на дату фактичної оплати товару.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доводиться кредитором (частини 1, 2 статті 623 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, понесені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або дотримання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд зазначає, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26.05.2014 у справі № 904/8736/13, зміненим постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.07.2014, з відповідача було стягнуто 28 778 576 грн. 01 коп. суми заборгованості з урахуванням збільшеного офіційного курсу НБУ UAH/USD, з яких 19 621 880 грн. 35 коп. основна заборгованість, а 9 156 695 грн. 66 коп. курсова різниця у відповідності з пунктом 6.2.2. договору.

Таким чином, з постановленням вказаного судового рішення між сторонами припинились договірні зобовязання, тому правові підстави для здійснення повторного перерахунку курсової різниці на підставі пункту 6.2.2. договору, яка вже була стягнута рішенням суду у справі № 904/8736/13, відсутні, оскільки після винесення рішення суду, яким стягнуто певну суму, договірні правовідносини сторін трансформуються у грошове зобовязання, невиконання якого допускає можливість застосування до боржника положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічного висновку дійшов Вищий господарський суд України в постанові від 03.06.2015 у справі № 904/7587/14.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача збитків в сумі 29 229 898 грн. 68 коп. є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

З приводу позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 13 199 369 грн. 05 коп. суд зазначає таке.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати поставленого товару, у даній справі позивачем заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з червня 2014 року по січень 2016 року. Фактично, позивач розрахував інфляційні втрати, починаючи з дати прийняття рішення по справі № 904/8736/13.

З цього приводу суд зазначає, що позивачем під час розрахунку інфляційних втрат не було враховано, що ухвалою суду від 25.11.2014 було розстрочення виконання рішення у справі № 904/8736/13 на півтора року.

У зв'язку з наявність встановленої судом розстрочки виконання рішення суду по справі № 904/8736/13 суд приходить до висновку щодо неправомірності нарахування в період дії вказаної розстрочки інфляційних втрат та 3% річних на всю суму основного боргу - 28 778 576 грн. 01 коп. (10 467 421 грн. 62 коп. після відступлення права вимоги), з огляду на таке.

За змістом загальних положень щодо виконання зобов'язань, встановлених статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України установлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка полягає у тому, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 598, статей 99, 600, 604-609 Цивільного кодексу України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з положеннями пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною 5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Так, Господарський процесуальний кодекс України передбачає дві стадії, на яких суд може вирішувати питання про розстрочку виконання рішення, а саме: при винесенні рішення по суті справи, що відображається в мотивувальній та резолютивній частинах рішення (пункт 3 частини 1, частина 2 статті 84), а також у наказі господарського суду; та під час виконання рішення суду (виконавчого провадження), шляхом винесення окремого процесуального документа (ухвали) про розстрочку виконання рішення (частина 3 статті 121). Розстрочка виконання рішення суду означає виконання його частинами, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. За змістом частини 2 статті 84 цього Кодексу строки виконання рішення частинами (сплата грошових сум частками тощо) визначаються судом.

Аналогічні висновки викладено у рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 № 5-рп/2013.

У справі, яка розглядається, предметом позову є стягнення, зокрема, 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення сплати відповідачем стягнутої за рішенням суду (справа № 904/8736/13) суми основного боргу за період з винесення рішенням до дня погашення заборгованості.

Крім того, у вказаній справі було прийнято ухвалу від 25.11.2014, якою суд постановив розстрочити виконання постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.07.2014 на 18 місяців, починаючи з 15.12.2014 до 15.05.2016, шляхом щомісячного перерахування сум, у тому числі й суми основного боргу.

Таким чином, суд встановив право Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" на розстрочку боргу та обов'язок сплатити цей борг до 15.05.2016. Відповідачем зазначену суму боргу погашено у повному обсязі 01.02.2016, а отже, достроково.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що невиконання грошового зобов'язання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за період такого розстрочення або відстрочення.

Слід зауважити, що вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 по справі № 905/3137/14-908/5775/14 (№ 3-1276г15).

При цьому, відповідно до частини 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за несвоєчасний розрахунок, а також інфляційних втрат за період з часу, до якого розстрочено виконання судового рішення по кожному платежу окремо до моменту погашення суми основного боргу.

Крім того, судом було враховано таке.

Між Корпорацією "Індустріальна спілка Донбасу" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго-Інвест" (новий кредитор) 15.04.2015 було укладено договір відступлення права вимоги № ИСД-010-2015-уст (далі - договір-2), предметом якого є таке:

- в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор передає (відступає) на користь нового кредитора, а новий кредитор набуває у повному обсязі право вимоги до боржника за судовим рішенням, право вимоги за яким відступається, визначеним у пункті 1.1. договору (пункт 3.1. договору-2);

- сторони домовились, що заміна сторони у зобов'язанні (яке підтверджено судовим рішенням, право вимоги за яким відступається) вважається такою, що відбулася, а право вимоги за судовим рішенням, право вимоги за яким відступається, вважається відступленим первісному кредитором новому кредитору з моменту виконання новим кредитором своїх грошових зобов'язань перед первісним кредитором зі сплати ціни відступлення в розмірі, порядку та строки, передбачені пунктами 4.2., 4.3. та 4.4. договору. При цьому, датою відступлення новому кредитору права вимоги за судовим рішенням, право вимоги за яким відступається, є дата такою виконання відповідно до пункту 4.5. договору (пункт 3.2. договору-2);

- після передачі новому кредитору права вимоги за судовим рішенням, право вимоги за яким відступається (з дати відступлення) у нового кредитора виникає право вимоги до боржника і новий кредитор стає єдиним кредитором боржника за судовим рішенням, право вимоги за яким відступається (пункт 3.3. договору-2);

- первісний кредитор з моменту передачі новому кредитору права вимоги за судовим рішенням, права вимоги за яким відступається (з дати відступлення), втрачає право вимагати від боржника виконання зобов'язань за договором, право вимоги за яким відступається (пункт 3.4. договору-2).

При цьому, у розділі 1 договору-2 сторони погодили таке:

- судове рішення, право вимоги за яким відступається - постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24 липня 2014 року у справі № 904/8736/13, яка набрала законної сили 24 липня 2104 року та якою стягнуто з боржника на користь первісного кредитора заборгованість в розмірі 31 382 482,25 грн. (28 778 576,01 грн. - основного боргу, 1 712 391,05 грн. - пені, 822 695,19 грн. - річних, 68 820,00 грн. - судового збору).

29 липня 2014 року на виконання судового рішення, право вимоги за яким відступається, господарським судом Дніпропетровської області було видано наказ у справі № 904/8736/13. 18 серпня 2014 року на підставі судового рішення, право вимоги за яким відступається, та наказу господарського суду Дніпропетровської області № 904/8736/13 від 29 липня 2014 року було відкрито виконавче провадження ВП № 44438157. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2014 року у справі № 904/8736/13 було затверджено розстрочку виконання судового рішення, право вимоги за яким відступається, в частині стягнення суми основного боргу, пені, та річних за відповідним графіком.

В рамках виконавчого провадження ВП № 44438157 було стягнуто з боржника на користь первісного кредитора:

- 13 866,12 грн., в рахунок заборгованості з оплати судового збору, та

- 13 057 461,74 грн., які підлягали розподілу з урахуванням вимог ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2014 року у справі № 904/8736/13, що разом становить 13 071 327,86 грн. (пункт 1.1. договору-2);

- Боржник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна", ідентифікаційний код 33668606, місцезнаходження: Україна, 49005, Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Писаржевського, будинок 1-а (пункт 1.2. договору-2).

У розділі 4 договору про відступлення права вимоги сторони визначили порядок розрахунків, а саме:

- сторони встановили, що розмірі заборгованості боржника за судовим рішенням, право вимоги за яким відступається, становить на момент підписання договору 18 311 154,39 грн. (пункт 4.1. договору-2);

- за відступлене право вимоги до боржника за судовим рішенням, право вимоги за яким відступається, новий кредитор сплачує первісному кредитору ціну відстпулення, яка складає 18 311 154,39 грн. (пункт 4.2. договору-2);

- грошові зобов'язання нового кредитора зі сплати ціни відступлення будуть вважатися належними чином виконаними з моменту надходження грошових коштів у розмірі, визначеному пунктом 4.2. договору на рахунок первісного кредитора, зазначений у пункті 4.3. договору (пункт 4.5. договору).

У пункті 9.1. договору-2 сторони визначили, що договір набирає чинності в день його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за договором.

На підтвердження надходження грошових коштів в рахунок оплати ціни відступлення позивач долучив до матеріалів справи банківську виписку, з якої вбачається, що визначена у пункті 4.2. договору-2 сума надійшла на рахунок позивача 17.04.2015, отже, з цього дня вважається відступленим право вимоги боргу за постановою суду від 24.07.2014 в сумі 18 311 154 грн. 39 коп. (а.с.118).

Враховуючи все вище викладене, а також те, що з 17.04.2015 відбулося відступлення права вимоги на суму 18 311 154 грн. 39 коп., а ухвалою суду від 25.11.2014 було розстрочено як сплату основного боргу, так і пеню та річні, отже, щомісячний платіж, відповідно, включав основний борг, пеню та річні, судом було здійснено виділення з кожного платежу частки основного боргу та встановлено таке:

- в період з 15.12.2014 по 15.04.2015 на погашення основного боргу перед позивачем щомісяця спрямовувалась сума у 1 598 809 грн. 78 грн. (1 598 809,78 х 5 = 7 994 048,90);

- в період з 15.05.2015 (після відступлення) по 15.05.2016 (за графіком) на погашення основного боргу перед позивачем щомісяця спрямовувалась сума у 190 259 грн. 44 грн. (190 259,44 х 13 = 2 473 372,72). Всього в даний період сплаті підлягав основний борг перед позивачем в сумі 10 467 421 грн. 62 коп. (7 994 048,90 + 2 473 372,72).

Під час власного розрахунку інфляційних втрат судом також було враховано таке.

За змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Крім того, слід врахувати, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць.

Отже, якщо термін прострочення виконання боржником грошового зобов'язання становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Вищого господарського суду України від 01.04.2015 по справі № 917/1667/14.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пункти 3.1., 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013).

Суд також зауважує, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (пункт 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем не було враховано вищевказаних вимог, а саме:

- не враховано графіку погашення заборгованості, встановленого ухвалою суду від 25.11.2014;

- до періодів нарахування включені місяці, в яких мав бути здійснений платіж, а також місяці, в яких існувала заборгованість не повний місяць.

Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, та доданий до матеріалів справи, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, враховуючи положення вищевказаних Постанов Пленуму, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаними періодами, судом було встановлено наступне.

- в період прострочення з 18.11.2014 по 24.11.2014 (дата, що передує даті ухвали про розстрочку) заборгованість становила 28 778 576 грн. 01 коп., але інфляційні втрати в цей період не нараховуються;

- в період прострочення з 15.12.2014 (перший платіж по ухвалі про розстрочку) по 14.01.2015 заборгованість становила 1 598 809 грн. 78 коп., оскільки заборгованість існувала у грудні 2014 року неповний місяць, інфляційні втрати не нараховуються;

- в період прострочення з 15.01.2015 по 12.02.2015 заборгованість становила 3 197 619 грн. 56 коп., отже, інфляційні втрати у січні 2015 року складають 99 126 грн. 21 коп.;

- в період прострочення з 13.02.2015 по 14.02.2015 заборгованість становила 1 649 314 грн. 71 коп., інфляційні втрати в цей період не нараховуються;

- в період прострочення з 15.02.2015 по 02.03.2015 заборгованість становила 3 248 124 грн. 49 коп., отже, інфляційні втрати у лютому 2015 року складають 172 150 грн. 60 коп.;

- в період прострочення з 03.03.2015 по 14.03.2015 заборгованість становила 1 649 314 грн. 71 коп., інфляційні втрати в цей період не нараховуються;

- в період прострочення з 15.03.2015 по 26.03.2015 заборгованість становила 3 248 124 грн. 49 коп., інфляційні втрати в цей період не нараховуються;

- в період прострочення з 27.03.2015 по 14.04.2015 заборгованість становила 1 649 314 грн. 71 коп., отже, інфляційні втрати у березні 2015 року складають 178 125 грн. 99 коп.;

- в період прострочення з 15.04.2015 по 07.05.2015 заборгованість становила 3 248 124 грн. 49 коп., отже, інфляційні втрати у квітні 2015 року складають 454 737 грн. 43 коп.;

- в період прострочення з 08.05.2015 по 14.05.2015 заборгованість становила 1 649 314 грн. 71 коп., інфляційні втрати в цей період не нараховуються;

- в період прострочення з 15.05.2015 по 14.06.2015 заборгованість становила 1 839 574 грн. 15 коп., отже, інфляційні втрати у травні 2015 року складають 40 470 грн. 63 коп.;

- в період прострочення з 15.06.2015 по 29.06.2015 заборгованість становила 2 029 833 грн. 59 коп., інфляційні втрати в цей період не нараховуються;

- в період прострочення з 30.06.2015 по 14.07.2015 заборгованість становила 431 023 грн. 81 коп., отже, інфляційні втрати у червні 2015 року складають 1 724 грн. 10 коп.;

- в період прострочення з 15.07.2015 по 23.07.2015 заборгованість становила 621 283 грн. 25 коп., інфляційні втрати в цей період не нараховуються;

- в період з 24.07.2015 по 14.08.2015 існувала переплата в сумі 502 259 грн. 31 коп., інфляційні втрати в цей період не нараховуються;

- в період з 15.08.2015 по 14.09.2015 існувала переплата в сумі 311 999 грн. 87 коп., інфляційні втрати в цей період не нараховуються;

- в період з 15.09.2015 по 14.10.2015 існувала переплата в сумі 121 740 грн. 43 коп., інфляційні втрати в цей період не нараховуються;

- в період прострочення з 15.10.2015 по 14.11.2015 заборгованість становила 68 519 грн. 01 коп., інфляційні втрати в цей період не нараховуються;

- в період прострочення з 15.11.2015 по 14.12.2015 заборгованість становила 258 778 грн. 45 коп., отже, інфляційні втрати у листопаді 2015 року складають 5 175 грн. 57 коп.;

- в період прострочення з 15.12.2015 по 14.01.2016 заборгованість становила 449 037 грн. 89 коп., отже, інфляційні втрати у грудні 2015 року складають 3 143 грн. 27 коп.;

- в період прострочення з 15.01.2016 по 31.01.2016 заборгованість становила 639 297 грн. 33 коп., отже, інфляційні втрати у січні 2016 року складають 5 753 грн. 68 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 960 407 грн. 48 коп.

Господарським судом здійснено також перевірку розрахунків 3% річних, зроблених позивачем, та встановлено, що під час їх проведення позивачем також не було враховано встановленої ухвалою суду від 25.11.2014 розстрочки виконання рішення суду.

Отже, розрахунки 3% річних, здійснені позивачем та додані до матеріалів справи визнаються судом необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом було встановлено наступне.

- в період прострочення з 18.11.2014 по 24.11.2014 (дата, що передує даті ухвали про розстрочку) заборгованість становила 28 778 576 грн. 01 коп., а 3% річних в цей період складають 16 557 грн. 54 коп.;

- в період прострочення з 15.12.2014 (перший платіж по ухвалі про розстрочку) по 14.01.2015 заборгованість становила 1 598 809 грн. 78 коп., а 3% річних в цей період складають 4 073 грн. 68 коп.;

- в період прострочення з 15.01.2015 по 12.02.2015 заборгованість становила 3 197 619 грн. 56 коп., , а 3% річних в цей період складають 7 621 грн. 72 коп.;

- в період прострочення з 13.02.2015 по 14.02.2015 заборгованість становила 1 649 314 грн. 71 коп., а 3% річних в цей період складають 271 грн. 12 коп.;

- в період прострочення з 15.02.2015 по 02.03.2015 заборгованість становила 3 248 124 грн. 49 коп., а 3% річних в цей період складають 4 271 грн. 51 коп.;

- в період прострочення з 03.03.2015 по 14.03.2015 заборгованість становила 1 649 314 грн. 71 коп., а 3% річних в цей період складають 1 626 грн. 72 коп.;

- в період прострочення з 15.03.2015 по 26.03.2015 заборгованість становила 3 248 124 грн. 49 коп., а 3% річних в цей період складають 3 203 грн. 63 коп.;

- в період прострочення з 27.03.2015 по 14.04.2015 заборгованість становила 1 649 314 грн. 71 коп., а 3% річних в цей період складають 2 575 грн. 64 коп.;

- в період прострочення з 15.04.2015 по 07.05.2015 заборгованість становила 3 248 124 грн. 49 коп., а 3% річних в цей період складають 6 140 грн. 29 коп.;

- в період прострочення з 08.05.2015 по 14.05.2015 заборгованість становила 1 649 314 грн. 71 коп., а 3% річних в цей період складають 948 грн. 92 коп.;

- в період прострочення з 15.05.2015 по 14.06.2015 заборгованість становила 1 839 574 грн. 15 коп., а 3% річних в цей період складають 4 687 грн. 13 коп.;

- в період прострочення з 15.06.2015 по 29.06.2015 заборгованість становила 2 029 833 грн. 59 коп., а 3% річних в цей період складають 2 502 грн. 54 коп.;

- в період прострочення з 30.06.2015 по 14.07.2015 заборгованість становила 431 023 грн. 81 коп., а 3% річних в цей період складають 531 грн. 40 коп.;

- в період прострочення з 15.07.2015 по 23.07.2015 заборгованість становила 621 283 грн. 25 коп., а 3% річних в цей період складають 459 грн. 58 коп.;

- в період з 24.07.2015 по 14.08.2015 існувала переплата в сумі 502 259 грн. 31 коп., 3% річних в цей період не нараховуються;

- в період з 15.08.2015 по 14.09.2015 існувала переплата в сумі 311 999 грн. 87 коп., 3% річних в цей період не нараховуються;

- в період з 15.09.2015 по 14.10.2015 існувала переплата в сумі 121 740 грн. 43 коп., 3% річних в цей період не нараховуються;

- в період прострочення з 15.10.2015 по 14.11.2015 заборгованість становила 68 519 грн. 01 коп., а 3% річних в цей період складають 174 грн. 58 коп.;

- в період прострочення з 15.11.2015 по 14.12.2015 заборгованість становила 258 778 грн. 45 коп., а 3% річних в цей період складають 638 грн. 08 коп.;

- в період прострочення з 15.12.2015 по 14.01.2016 заборгованість становила 449 037 грн. 89 коп., а 3% річних в цей період складають 1 142 грн. 71 коп.;

- в період прострочення з 15.01.2016 по 31.01.2016 заборгованість становила 639 297 грн. 33 коп., а 3% річних в цей період складають 890 грн. 82 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 58 317 грн. 61 коп.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

З приводу клопотання відповідача про застосування строків позовної давності та посилання на те, що останнім днем строку для оплати поставленого за спірним договором товару є 08.02.2013, отже, на думку відповідача, строк позовної давності сплинув 08.02.2016, суд зазначає, що з приводу правовідносин між сторонами щодо поставки вказаного товару були прийняті рішення судів у справі № 904/8736/13 та № 904/7587/14, розгляд останньої закінчився у 2015 році, а отже, строк позовної давності на звернення із даним позовом позивачем не пропущено, а клопотання відповідача є таким, що не підлягає задоволенню.

Судовий збір відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" (49005, м.Дніпропетровськ, вулиця Писаржевського, будинок 1-А; ідентифікаційний код 33668606) на користь Корпорації "Індустріальна спілка Донбасу" (83050, м. Донецьк, вулиця Щорса, будинок 48; ідентифікаційний код 24068988) - 960 407 грн. 48 коп. - інфляційних втрат, 58 317 грн. 61 коп. - 3% річних, 4 865 грн. 68 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.04.2016.

Суддя ОСОБА_3