РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2016Справа №910/5599/16

За позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

До Державного підприємства «Севастопольський морський торговельний порт»

Про стягнення 8 543,21 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Юраш Н.В. - по дов. № 2010 від 11.04.2016

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення з Державного підприємства «Севастопольський морський торговельний порт» 8 543,21 грн., з яких: 4 400,00 грн. основного боргу, 422,16 грн. пені, 3 450,18 грн. збитків від зміни індексу інфляції, 270,87 грн. - 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору про надання послуг № 16-7/12-1202/47а від 01.02.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 порушено провадження у справі № 910/5599/16 та призначено її до розгляду на 14.04.2016.

Позивач в судовому засіданні 14.04.2016 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 14.04.2016 не з'явився, письмовий відзив на позов не подав.

Відповідач належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду за огляду на наступне

Місцезнаходженням відповідача є м. Севастополь, тобто на тимчасово окупованій території України.

Статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» змінено територіальну підсудність судових справ у зв'язку з неможливістю здійснення правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях.

Зазначеною статтею Закону передбачено, зокрема, забезпечення розгляду справ Господарського суду міста Севастополя - Господарським судом міста Києва.

Відповідно до п. 5 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/745/2014 від 05.06.2014 «Про деякі питання практики застосування у судовій практиці Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» учасник судового процесу, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, вважатиметься належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду за умов, зазначених у підпунктах 1 - 4 пункту 6 інформаційного листа Вищого господарського суду України N 01-06/1290/14 від 12.09.2014 «Про Закон України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» (у редакції інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/2052/14 від 01.12.2014).

Згідно з ч. 6 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/1290/14 від 12.09.2014 «Про Закон України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» якщо у господарського суду наявні достовірні (тобто документально підтверджені підприємством зв'язку) відомості або відомості з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» в мережі Інтернет про неможливість здійснення поштових відправлень до певних населених пунктів чи місцевостей, то суд не вчиняє дій, зазначених у підпунктах 1 і 2 цього пункту (передбачають здійснення відправлення ухвали суду за адресою, що значиться в ЄДРЮОП або за іншою адресою).

Неможливість здійснення поштового відправлення у м. Севастополь листом УДППЗ «Укрпошта» Київська міська дирекція № 30-626 від 23.06.2014.

За неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу - інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі «Новини та події суду») офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/). У такому разі на роздрукованій сторінці з мережі Інтернет, на якій розміщено інформацію про час та місце засідання господарського суду, зазначаються дата розміщення інформації, прізвище та ініціали судді, у провадженні якого знаходиться відповідна справа, а також вчиняється його підпис.

У відповідності до згаданого листа № 01-06/1290/14 від 12.09.2014 судом 31.03.2016 було розміщено інформацію про засідання, яке має відбутись 14.04.2016 на сторінці Господарського суду міста Києва, що підтверджується відповідною роздруківкою.

В судовому засіданні 14.04.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.02.2012 між Державним підприємством «Севастопольський морський торговельний порт» (замовник, відповідач) та Державним підприємством «Інформаційно-аналітичний центр морського і річкового транспорту» (виконавець) було укладено договір про надання послуг № 16-7/12-1202/47а (далі - договір).

Відповідно до п. 1 договору виконавець приймає на себе зобов'язання надати «Послуги з системного супроводу щодо інформаційного обслуговування та технічної допомоги користувачам з забезпечення доступу та спроможності виконання доручень органу управління з використанням галузевої комп'ютерної системи «Інформаційно-аналітична і логістична система морського і річкового транспорту» (далі «ІАЛСМРТ»), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги на умовах та в порядку передбачених цім договором.

Додатковою угодою від 01.11.2013 внесено зміни до договору та визначено виконавцем - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (позивач).

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідачем в порушення умов договору не було у повному обсязі сплачено вартість наданих послуг.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2.1 договору щомісячна вартість послуг, що надаються за цим договором, складає 4 400,00 грн., у тому числі ПДВ 733,33 грн.

Згідно з п. 2.4 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 20.11.2012) приймання наданих послуг здійснюється шляхом підписання сторонами щомісячних актів приймання - передачі наданих послуг

Згідно з п. 3.1.13 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 20.11.2012) виконавець зобов'язаний щомісячно оформлювати акти приймання-передачі наданих послуг з вказівкою періоду послуги та розміру оплати. Направляти акти замовнику не пізніше 3-го числа наступного за звітним місяцем для підписання.

Пунктом 2.2 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 20.11.2012) визначено, що оплата послуг за договором здійснюється щомісячно до 20 числа поточного місяця, в якому надаються послуги, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця на підставі виставленого рахунку.

Позивачем складений рахунок № від 03.02.2014 та разом з актом приймання-передачі наданих послуг № 2 від 28.02.2014 за лютий 2014 року направлено відповідачу листом № 517 від 07.02.2014. Факт відправлення відповідачу зазначених рахунку та акту підтверджується реєстром поштових відправлень № 13 від 12.02.2014. Відповідач акт не підписав та позивачу не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов'язання щодо сплати вартості наданих послуг за лютий 2014 року у визначений строк у повному обсязі, в зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем, яка складає 4 400,00 грн.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача вартості наданих послуг в розмірі 4 400,00 грн.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за надані послуги не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 5.7 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 20.11.2012) у випадку відсутності оплати послуг поточного місяця до 01 числа місяця, наступного за звітним, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, від суми прострочення за кожний день прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання по сплаті наданих послуг у лютому 2014 року відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу, крім суми основного боргу, пеню розмір якої, за розрахунками суду у період з 20.02.2014 по 20.08.2014 на суму боргу 4 400,00 грн. становить 403,11 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 403,11 грн. обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В частині нарахування розміру пені в сумі 19,05 грн. в позові слід відмовити, оскільки при здійсненні розрахунку позивачем порушено норми чинного законодавства України. Так позивачем нараховано пеню на суму боргу 4 400,00 грн. у період з 01.03.2014 по 31.08.2014, проте з врахуванням умов п. 2.2 договору та ст. 232 Господарського кодексу України періодом прострочення є з 20.02.2014 по 20.08.2014.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті наданих послуг, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 3 450,18 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 270,87 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд приходить до висновку про обґрунтованість нарахування 3 450,18 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 270,87 грн. - 3% річних, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 49, ст.ст.82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Севастопольський морський торговельний порт» (99011, м. Севастополь, площа Нахімова, 3, ) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, ) 4 400 (чоти тисячі) грн. 00 коп. основного боргу, 403 (чотириста три) грн. 11 коп. пені, 3 450 (три тисячі чотириста п'ятдесят) грн. 18 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 270 (двісті сімдесят) грн. 87 коп. - 3% річних, 1 374 (одна тисяча триста сімдесят чотири) грн. 93 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 19.04.2016.

СуддяВ.В. Сівакова