ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2016р. Справа№ 914/531/16

за позовом: Фірми «ДСЛ Вуд ОУ», м.Еспо, Фінляндська Республіка

до відповідача: Сколівського дочірнього лісогосподарського підприємства ЛГП «Галсільліс», м.Сколе Львівської області

про стягнення 648992,38грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю

від відповідача: ОСОБА_2 представник за довіреністю

Суть спору: позов заявлено Фірмою «ДСЛ Вуд ОУ», м.Еспо Фінляндська Республіка до Сколівського дочірнього лісогосподарського підприємства ЛГП «Галсільліс», м.Сколе Львівської області про стягнення 631049,16грн. суми передоплати.

Ухвалою суду від 26.02.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.03.2016р. Ухвалою суду від 21.03.2016р. розгляд справи відкладено на 20.04.2016р. у звязку з неявкою позивача.

Представникам сторін розяснено права згідно ст.ст.20, 22 ГПК України.

Представник позивача в судове засідання 20.04.2016р. зявився, подав заяви про уточнення позовних вимог (вх.№16769/16 від 18.04.2016р. та вх.№2223/16 від 20.04.2016р.), в яких, зважаючи на проведений перерахунок ціни позову у відповідності до курсу Національного банку України встановленого на день сплати судового збору, до стягнення заявлено 648992,38грн. коштів попередньої оплати, які позивач, беручи до уваги заперечення відповідача, просить стягнути на користь Фірми «ДСЛ Вуд ОУ», а не зарахувати на особистий рахунок представника, як зазначено у позовній заяві.

Оскільки, відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, представника відповідача в судовому засіданні 20.04.2016р. із вказаними заявами ознайомлено, суд приймає їх, подальший розгляд справи відбувається з їх врахуванням.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, вказаних у позовній заяві. Ствердив, зокрема, що в грудні 2013 року та січні 2014 року Фірмою «ДСЛ Вуд ОУ», у відповідності до умов договору, укладеного між позивачем та відповідачем Сколівським ДЛГП «Галсільліс» в грудні 2013 року, здійснено передоплату товару на загальну суму 70000,00 доларів США, однак, взяті на себе відповідачем зобовязання виконано лише частково, не поставленим залишився товар на суму 27604,95 доларів США. Зазначене зумовило звернення Фірми «ДСЛ Вуд ОУ» до суду із позовною заявою про стягнення вартості оплаченого, але не поставленого товару в гривневому еквіваленті на суму 648992,38грн., розраховану згідно офіційного курсу НБУ станом на 22.12.2015р. дату сплати судового збору за звернення до суду із відповідною позовною заявою. Просив позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні 20.04.2016р. проти задоволення позову не заперечив, зазначивши, що Сколівським ДЛГП «Галсільліс» взяті на себе за договором зобовязання із поставки попередньо оплаченого товару здійснено лише частково на суму 42395,02 долари США, про що зазначено у поданому ним відзиві (вх.№9723/16 від 12.03.2016р.), однак заперечив проти перерахування коштів на особистий рахунок представника позивача.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у звязку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено таке.

Між Сколівським дочірнім лісогосподарським підприємством ЛГП «Галсільліс» (продавець за договором, відповідач по справі) та Фірмою «ДСЛ Вуд ОУ» (покупець за договором, позивач по справі) укладено договір купівлі-продажу №20/12 від 20.12.2013р., за яким продавець зобовязався передати покупцю пиломатеріали (далі - товар) на умовах FCA (Incoterms 2000) м.Сколе, СРТ (Incoterms 2000) м.Одеса, в асортименті та по цінах, обумовлених в специфікації №1 до даного договору, який є невідємною частиною даного договору, а покупець прийняти та оплатити товар на умовах і порядку, визначених даним договором та специфікації №1 (п.1).

За умовами договору, покупець оплачує товари до їх передання покупцем (попередня оплата) по цінах, вказаних у специфікації №1 до даного договору, шляхом повної оплати грошових сум на валютний рахунок продавця (п.5.1). Підставою для оплати є рахунки, які надаються продавцем покупцю (п.5.2).

Фірмою «ДСЛ Вуд ОУ» здійснено попередню оплату товару на суму 70000,00 доларів США, що підтверджується офіційними банківськими виписками Данске банку (Danske Bank) від 30.12.2013р. в розмірі 50000,00 доларів США та від 22.01.2014р. в розмірі 20000,00 доларів США, копії яких із перекладом долучено до матеріалів справи.

Відповідно до п.6.1 договору, продавець зобовязався відвантажити (передати) товар не пізніше 30 календарних днів після отримання передоплати на отриману суму платежу.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, після отримання коштів попередньої оплати, відповідачем за період з 11.02.2014р. по 31.03.2014р. поставлено позивачу товару лише на суму 42395,02 долари США, що підтверджується відповідними рахунками, накладними та специфікаціями, копії яких долучено до матеріалів справи, й не заперечується відповідачем. До матеріалів справи долучено також копію підписаного представниками сторін та скріпленого їх печатками акту звірки взаєморозрахунків від 31.12.2014р., за яким сальдо на 01.01.2015р. на користь Фірми «ДСЛ Вуд ОУ» склало 27604,98 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до Сколівського ДЛГП «Галсільліс» із претензією №1 від 12.11.2015р. про повернення передоплати в розмірі 27604,95 доларів США, що станом на дату її предявлення за офіційним курсом НБУ становило 631049,16грн., проте останнім залишено її без відповіді та задоволення, що й зумовило звернення Фірми «ДСЛ Вуд ОУ» до суду із позовною заявою про стягнення із відповідача 648992,38грн. коштів попередньої оплати, перерахованих з врахуванням офіційного курсу НБУ встановленого на 22.12.2015р. день сплати судового збору за подання позовної заяви до суду.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Згідно ст.38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності, можуть розглядатися судами України, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

Окрім цього, згідно з ч.ч. 1, 2 ст.5 вказаного Закону, у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. У відповідності до ч.1 ст.43 Закону України «Про міжнародне приватне право», сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.124 ГПК України, господарські суди розглядають справи за участю іноземних підприємств і організацій. Підвідомчість та підсудність справ за участю іноземних підприємств і організацій визначається за правилами, встановленими статтями 12-17 цього Кодексу.

Так, ст.12 ГПК України визначено, що господарським судам підвідомчі зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України та міжнародних звичаїв, що визнаються в Україні. Як правило, в договорах (контрактах) сторони користуються наданим їм правом вибору права, закріпленим статтею 5 вказаного Закону, і зазначають законодавство, яке має бути застосовано судом при вирішенні спорів та розбіжностей між сторонами. У разі відсутності волевиявлення сторін договору щодо застосовуваного права господарський суд визначає його на підставі колізійної норми, яка може міститися як у міжнародних договорах, що відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, так і в національному законодавстві.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Згідно ч.1 ст.44 Закону України «Про міжнародне приватне право», у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, за договором купівлі-продажу є продавець.

Враховуючи вищенаведене, та беручи до уваги взаємно суперечливі положення договору купівлі-продажу, якими сторони визначали порядок вирішення спорів, а також надані Фірмою «ДСЛ Вуд ОУ» у позовній заяві пояснення щодо подання позовної заяви саме до господарського суду Львівської області на підставі норм українського права, зважаючи на те, що місцезнаходженням відповідача, як сторони, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, є Львівська область, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми чинного законодавства України, а даний спір підвідомчий та підсудний господарському суду Львівської області.

Згідно ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч.1 ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі ст.663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. У відповідності до ч.2 ст.267 ГК України, строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Окрім цього, у ч.1 ст.598 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Водночас, порушенням зобов'язання, як визначено ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, на момент звернення Фірми «ДСЛ Вуд ОУ» до суду із позовною заявою Сколівським ДЛГП «Галсільліс» взяті на себе за договором зобовязання із поставки попередньо оплаченого товару виконано лише частково, внаслідок чого не поставлено товар на суму 27604,98 доларів США.

Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Водночас, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази виконання відповідачем взятих на себе за договором зобовязань із поставки товару позивачу належним чином, тобто в повному обсязі на суму здійсненої позивачем попередньої оплати, так само як і відсутні інші підстави для визнання такого зобовязання припиненим.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, про підставність позову.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст.55 ГПК України, ціна позову у позовах про стягнення грошей визначається стягуваною сумою або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.4 Постанови №18 від 26.12.2011р. розяснено, що у разі подання позову про стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти ціна позову визначається в іноземній або національній валюті України за офіційним курсом, визначеним Національним банком України, на день подання позову.

Водночас, Фірмою «ДСЛ Вуд ОУ», подаючи позов про стягнення національної валюти України еквіваленту іноземної валюти, проведено розрахунок ціни позову з врахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти долару США, встановленого Національним банком України не на день подання позову, а на день сплати судового збору за подання такої позовної заяви до суду.

Беручи до уваги коливання валютних курсів за період, що минув з моменту сплати позивачем судового збору до фактичного подання позовної заяви до суду, та не виходячи за межі позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов про стягнення 648992,38грн. попередньої оплати за товар обґрунтований матеріалами справи, відповідачем не спростований та підлягає до задоволення в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат між сторонами, суд звертає увагу на те, що пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати. Відтак, беручи до уваги ціну позову визначену позивачем у вказаній заяві про збільшення розміру позовних вимог 648992,38грн., за подання до господарського суду позовної заяви Фірма «ДСЛ Вуд ОУ» мала би сплатити 9734,89грн. судового збору. Проте, квитанціями № ПН1674 від 22.12.2015р. та №15497506 від 20.04.2016р. підтверджується сплата судового збору в розмірі 9735,74грн.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, витрати зі сплати судового збору слід покласти на відповідача в повному обсязі в розмірі 9734,89грн. Суд також розяснює, що згідно з п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Сколівського дочірнього лісогосподарського підприємства ЛГП «Галсільліс» (Львівська область, Сколівський район, м.Сколе, вул. Князя Святослава, буд.7 Б; ) на користь Фірми «ДСЛ Вуд ОУ» (Фінляндська республіка, м.Еспо, вул.Месанейданкуя, буд.10; ідентифікаційний номер підприємства: 2588553-8; DSL Wood Oy: 02130, Espoo Finland, Metsanneidonkuja, 10; Y-tunnus: 2588553-8) 648992,38грн. коштів попередньої оплати та 9734,89грн. судового збору.

3. Наказ видати у відповідності до ст.116 ГПК України.

4. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 25.04.2016р.

Суддя Щигельська О.І.