ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2016 р.Справа № 922/189/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гончарові В.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації (м. Київ)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва" (м. Харків)
про зобов'язання вчинити певні дії
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_2 (дов. б/н від 01.02.2016 року)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "ОСОБА_1 кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва" повернути Публічному акціонерному товариству "ОСОБА_1 кредит" грошові кошти в розмірі 1 015 295,50 грн., отримані за договором про депозитний вклад №DU7/2011-148 строковий на 12 місяців + 14 днів (в національній валюті) від 15.11.2011 р. без достатніх правових підстав, на накопичувальний рахунок №1026. Судові витрати просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28 січня 2016 р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 15 лютого 2016 р. об 11:40 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 лютого 2016 р. розгляд справи відкладено на 14 березня 2016 р. о 10:40 год.

14 березня 2016 р. до канцелярії суду (вх.№8244/16) від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів.

14 березня 2016 р. до канцелярії суду (вх.№8246/16) від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів.

Суд, дослідивши клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи додаткових документів (вх.№№8244/16 та 8246/16 від 14 березня 2016 р.), вирішив за можливе задовольнити їх.

14 березня 2016 р. до канцелярії суду (вх.№8243/16) від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі.

Представник позивача в судовому засіданні 14 березня 2016 р. просив задовольнити позовні вимоги, посилаючись на наявність заборгованості у відповідача згідно п. 2.8. депозитного договору в редакції укладеної сторонами додаткової угоди № 7 від 27.11.2014.

Представник відповідача в судовому засіданні 14 березня 2016 р. вважав вимоги позивача безпідставними, проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов, зокрема, вказував на відсутність заборгованості, посилаючись на іншу редакцію додаткової угоди № 7 від 27.03.2015 до депозитного договору.

В судовому засіданні 14 березня 2016 р. було оголошено перерву у судовому засіданні до 21 березня 2016 року о 12:30 год.

21 березня 2016 року до канцелярії суду від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі.

Представник позивача в судовому засіданні 21 березня 2016 року просив задовольнити позовні вимоги, звертаючи увагу на те, що за змістом і датою укладення додаткова угода № 8 від 27.03.2015 та додаткова угода № 7 від 27.03.2015 (надана відповідачем) ідентичні, відрізняються лише номери, а номер додаткової угоди не впливає на умови договору.

Представник відповідача в судовому засіданні 21 березня 2016 року вважає вимоги позивача безпідставними, проти наявності заборгованості заперечив.

В судовому засіданні 21 березня 2016 року було оголошено перерву у судовому засіданні до 28 березня 2016 року о 12:30 год.

24.03.2016 року до канцелярії суду (вх.№9821/16) від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі, які були долучені до матеріалів справи.

22.03.2016 року на електронну адресу суду (вх.№612) від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ГПК України участь в господарських засіданнях визначена як право, а не обовязок сторони по справі.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутністю, вважає за можливе задовольнити його.

Представник позивача в судове засідання 28 березня 2016 року не з'явився. Про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про дату, час та місце наступного судового засідання суду у справі №922/189/16 від 21 березня 2016 року, яке долучене судом до матеріалів справи.

Представник відповідача в судовому засіданні 28 березня 2016 року вважає вимоги позивача безпідставними, проти позову заперечив.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовною заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

15 листопада 2011 року між публічним акціонерним товариством "ОСОБА_1 національний кредит" (позивач/банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва" (відповідач, за договором - вкладник), укладено договір про депозитний вклад №DU7/2011-148 строковий на 12 місяців + 14 днів (в національній валюті) від 15.11.2011 р.

У відповідності до умов Депозитного договору, Вкладник передає, а ОСОБА_1 приймає на депозитний рахунок №2652.5.070509.001/980 в Харківському відділенні ПАТ "ОСОБА_1 національний кредит", МФО 320702 грошові кошти в сумі 51 021,00 гривня (П'ятдесят одна тисяча двадцять одна грн.. 00 коп.) на строк з 15 листопада 2011р. до 28 листопада 2012р. включно і повертає суму вкладу (депозит) та сплачує проценти по ньому в порядку відповідно до умов договору та правил обслуговування строкових вкладних (депозитних) рахунків суб'єктів господарювання та нерезидентів-інвесторів, відкритих в ПАТ "ОСОБА_1 національний кредит", розміщених на інформаційних стендах, що розташовані в приміщенні та на сайті Банку httр://bnk.uа/.

Відповідно до п. 1.2 договору депозитна ставка нарахування га виплата відсотків на суму депозиту здійснювалось із розрахунку 17.00 (сімнадцять) відсотків річних на фактичний залишок коштів на депозитному рахунку.

Відповідно до п. 2.8 договору при вимозі з ініціативи вкладника дострокового повернення грошових коштів, проценти за весь час зберігання коштів на рахунку, вказаному у п.1.1. договору, нараховувались із розрахунку 2.00 (два) проценти річних.

До депозитного договору було укладено ряд додаткових угод.

06.12.2011 р. між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода № 2 до договору, відповідно до п. З якої, у п.2.8 договору закріплювалось, що у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі, визначеному у п. 1.2 договору за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку, тобто із розрахунку 17.00 (сімнадцять) відсотків річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Ця норма договору "щодо встановлення процентної ставки у розмірі 17.00 (сімнадцять) відсотків річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку у випадку розірвання договору з ініціативи Вкладника" діяла власне до розірвання договору, а саме до 27.05.2015 р.

У якості доказу своїх позовних вимог позивачем була надана копія додаткової угоди №7 від 27.11.2014 року до договору, відповідно до п. 2 якої в п. 2.8 договору вносились зміни щодо нарахування процентів в разі дострокового повернення грошових коштів із розрахунку 2.00 (два) проценти річних.

Крім того, позивач, у якості доказу своїх позовних вказує, що до депозитного договору було укладено додаткову угоду №8 від 27.03.2015р. строк дії депозиту змінено з 30 листопада 2011 року до 17 листопада 2015 року (включно). Згідно із п.1.2. депозитного договору, нарахування та виплата відсотків на суму депозиту здійснюється із розрахунку 17,00 (сімнадцять) відсотка річних на фактичний залишок коштів на депозитному рахунку.

Також позивач наполягає, що пунктом 2.8. депозитного договору передбачено, що при вимозі з ініціативи вкладника дострокового повернення грошових коштів, проценти за весь час зберігання коштів на рахунку, вказаному в п.1.1 цього договору, нараховуються із розрахунку 2,00 проценти річних.

Якщо сума раніше сплачених вкладнику процентів перевищує суму процентів, що належать до виплати по перерахуванню, то різниця між ними утримується Банком в момент дострокового повернення вкладу з суми вкладу або вноситься вкладником (п. 2.9. депозитного договору).

Відповідно до п.2.4. депозитного договору, нарахування та сплата процентів здійснюється щомісячно за повний поточний календарний місяць (30 (31) число місяця включно) шляхом зарахування на поточний рахунок відповідача.

П.5.5. депозитного договору сторони передбачили, що цей договір набуває чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін і скріплення їх підписів печатками сторін та діє до моменту повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов"язань.

Тобто, оскільки заборгованість є непогашеною, то вона повинна бути повернута на підставі договору.

Позивач вказує, що 28.05.2015р. банк повернув вклад та помилково виплатив проценти із розрахунку 17,00 відсотків річних в сумі 1 250 858,96 грн., при цьому не врахувавши умови депозитного договору, визначені п.2.8 та п.2.9 договору, відповідно до яких, сума процентів, що належала виплаті відповідачу при достроковому розірванні депозитного становить 147 159,88 грн. На день розірвання та повернення депозиту банк не перерахував проценти за зниженою відсотковою ставкою у розмірі 2,0% річних та не здійснив утримання суми раніше сплачених вкладнику процентів з суми вкладу та суми процентів, що належала до виплати за весь час зберігання коштів на рахунку.

На думку позивача у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою відповідач отримав від банку необґрунтовану виплату грошових коштів у розмірі 1 103 699,08 грн.

Позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права відповідно з положеннями ст.1212 ЦК України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, оскільки питання відшкодування заборгованості передбачені умовами договору.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Втім, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України "Про судовий збір" судовий збір в даному разі не стягується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.04.2016 р.

Суддя ОСОБА_3