РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016Справа №910/3673/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрозділ економічної та правової безпеки «Беркут»

до Публічного акціонерного товариства "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів"

про стягнення 47 772,55 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Солодовнік О.С. (адвокат за Договором-доручення про надання правової допомоги №05/01 від 05.01.2016р.);

від відповідача: Полончук А.В. (представник за довіреністю №2 від 11.04.2016р.).

Обставини справи:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрозділ економічної та правової безпеки «Беркут» (надалі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" (надалі - відповідач) заборгованості по оплаті вартості послуг в розмірі 47 772,55 грн., в тому числі 45 600,00 грн. основного боргу, 2 033,88 грн. штрафу, 138,67 грн. 3% річних. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача суму витрат за послуги адвоката в розмірі 10 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору про надання послуг з охорони №150 від 22.10.2016р. не в повному обсязі здійснив оплату за надані позивачем послуги охорони, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість.

Відповідач відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надав, проте в судовому засіданні повідомив, що суму основного боргу сплачено в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2016р. прийнято позовну заяву до провадження суддею Морозов С.М., присвоєно їй номер №910/3673/16 та призначено судове засідання на 29.03.2016р.

В судовому засіданні 29.03.2016р. розгляд справи було відкладено до 12.04.2016р., у зв'язку з неявкою представника від відповідача.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів, які сприяють всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 12 квітня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.10.2015р. між позивачем (виконавець за Договором) та відповідачем (замовник за Договором) укладено Договір про надання послуг з охорони №150 (надалі - Договір), відповідно до умов п. 2.1. якого відповідач доручає, а позивач зобов'язується надавати за плату послуги з охорони об'єкта відповідача (надалі - об'єкт), а відповідач зобов'язується приймати та оплачувати зазначені послуги.

Відповідно до п. 2.2 Договору, місцезнаходження об'єкта: м. Київ, вул. академіка Кримського, 27.

Пунктом 3.1. Договору сторони погодили, що загальна вартість послуг з охорони становить 72 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20% 12 000,00 грн.

Пунктом 2 Додаткової угоди від 20.11.2015р. до Договору сторони вирішили внести зміни до п. 3.1. Договору і виклали його в наступній редакції: «Загальна вартість послуг з охорони становить 81 600,00 грн., без ПДВ.».

Приймання-передача наданих послуг з охорони здійснюється за Актом надання послуг, який готується позивачем та підписується сторонами в останній день надання послуг. (п. 4.1. Договору).

Згідно з п. 10.1. Договору, він набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє протягом місяця, а в частині грошових зобов'язань - до їх повного виконання сторонами.

Пунктом 1 Додаткової угоди від 20.11.2015р. до Договору сторони вирішили внести зміни до п. 10.1. Договору і виклали його в наступній редакції: «Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до 25.11.2015р. включно, а в частині грошових зобов'язань - до їх повного виконання сторонами.».

Позивачем у відповідності до умов Договору було надано відповідачу послуги з охорони на загальну суму в розмірі 81 600,00 грн. про що свідчить наявна в матеріалах справи копія Акту надання послуг №471 від 25.11.2015р. на вказану суму в розмірі 81 600,00 грн., підписана зі сторони позивача та відповідача.

У відповідності до п. 3.3. Договору відповідач здійснює розрахунок за послуги з охорони в наступному порядку: 50% вартості послуг відповідно до п. 3.1. Договору в якості попередньої оплати, а решта 50% впродовж трьох днів з моменту підписання акту надання послуг, шляхом безготівкового переказу грошових коштів на поточний рахунок позивача.

Пунктом 3 Додаткової угоди від 20.11.2015р. до Договору сторони вирішили внести зміни до п. 3.3. Договору і виклали його в наступній редакції: «Відповідач здійснює розрахунок за послуги з охорони в наступному порядку: 36 000,00 грн. вартості послуг, а решта 45 600,00 грн. не пізніше 27.11.2015р.».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведено розрахунок з позивачем на суму передоплати в розмірі 36 000,00 грн., про що свідчить наявна в справі копія виписки по рахунку позивача за 26.10.2015р.

Залишок суми в розмірі 45 600,00 грн. відповідачем на рахунок позивача проведено не було, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом, на підставі укладеного між позивачем та відповідачем Договору, позивачем було надано відповідачу послуги на загальну суму 81 600,00 грн.

Судом встановлено, що відповідачем до звернення позивача до суду сплачено останньому лише суму передоплати в розмірі 36 000,00 грн., про що зазначало вище.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх обов'язків з оплати позивачем було надіслано йому вимогу №6 від 11.01.2016р. з прохання погасити борг.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.3. Договору, з урахуванням змін внесених Додатковою угодою від 20.11.2015р., що зазначалось вище, встановлено, що залишок в сумі 45 600,00 грн. повинен бути оплачений відповідачем не пізніше 27.11.2015р.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином прострочення оплати вартості послуг за Договором у відповідача розпочалось з 28.11.2015р.

Як встановлено судом, що вбачається з матеріалів справи, відповідачем було сплачено основний борг на суму в розмірі 45 600,00 грн., про що свідчить наявна в справі копія платіжного доручення №100 від 28.03.2016р. на вказану суму.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно з п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Отже, з урахуванням того, що відповідачем сплачено на рахунок позивача суму основної заборгованості в розмірі 45 600,00 грн. вже після звернення позивача до суду, то провадження в справі, в цій частині, підлягає припиненню.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму штрафу в розмірі 2 033,88 грн.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Перевіривши наведений позивачем розрахунок суми штрафу в розмірі 2 033,88 грн., судом встановлено, що сума її не перевищує розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, а тому здійснений позивачем розрахунок є вірним, отже позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми штрафу в розмірі 2 033,88 грн. в даній справі є обґрунтованими.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 138,67 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних на суму в розмірі 138,67 грн., суд дійшов висновку, що позовна вимога в цій частині в справі №910/3673/16 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що провадження в справі №910/3673/16 щодо стягнення з відповідачу основної суми боргу в розмірі 45 600,00 грн. підлягає припиненню та стягненню, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 2 033,88 грн. штрафу та 138,67 грн. 3% річних є обґрунтованими та піддягають задоволенню в повному обсязі.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суми витрат на послуги адвоката в розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру».

Так, відповідно до п. 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 16.01.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Відповідно до п. 1 ст. 1 закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом. Адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (ст. 6 закону).

Таким чином, задля стягнення суми судових витрат оплаті правової допомоги в розмірі 10 000,00 грн. необхідною умовою є надання до матеріалів справи документального підтвердження таких витрат.

Окрім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат, крім судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин суд з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Також, згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, позивачем додано до позовних матеріалів копію Договору-доручення про надання правової допомоги №05/01 від 05.01.2016р., копію протоколу про надання правової допомоги від 05.01.2016р., копію Акту приймання-передачі наданих послуг про правової допомоги послуг від 12.04.2016р. та копії прибуткових касових ордерів від 05.01.2016р. та від 06.01.2016р. на загальну суму в розмірі 10 000,00 грн.

Однак, як встановлено судом, до матеріалів справи позивачем не додано належним чином засвідченої копії витягу з Єдиного реєстру адвокатів України (ст. 17 закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), окрім того, не надано копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що вимоги про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 10 000,00 грн. задоволенню не підлягають.

Отже, керуючись викладеними нормами, судовий збір позивача у розмірі 1 378,00 грн. (з огляду на те, що сплата основної суми боргу відповідачем була здійснена після звернення позивача до суду), відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Провадження в справі №910/3673/16 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" основної суми заборгованості в розмірі 45 600,00 грн. припинити.

2. В іншій частині позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" (, адреса: 03680, м. Київ, вул. Академіка Кримського, 27) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрозділ економічної та правової безпеки «Беркут» (, адреса: 03087, м. Київ, вул. Іскрівська, 3, офіс 77) суму штрафу в розмірі 2 033,88 грн. (дві тисячі тридцять три гривні 88 копійок), суму 3% річних в розмірі 138,67 грн. (сто тридцять вісім гривень 67 копійок) та суму судового збору в розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок).

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.04.2016р.

Суддя С.М. Морозов