РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2016№910/2669/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/2669/16

за позовом об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Київенерго», м. Київ,

до публічного акціонерного товариства «Київенерго», м. Київ,

про зобов'язання здійснити перерахунок теплової енергії,

за участю представників:

позивача - Олійника Д.В. (довіреність від 15.02.2015 №б/н);

Свінтозельської О.В. (керівник; паспорт серія АН №261576);

відповідача - Кучкової Ю.В. (довіреність від 11.11.2015 №391/2015/11/11-6).

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Київенерго» (далі - ОСББ «Київенерго») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про зобов'язання публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - Товариство) здійснити за укладеним з ОСББ «Київенерго» договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.11.1998 №690063 (далі - Договір) помісячний перерахунок за теплову енергію за період з 01.12.2006 по 31.12.2010 включно відповідно до тарифів, визначених розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 №1245 «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення».

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

- 01.11.1998 сторонами укладено Договір, відповідно до умов якого сторони зобов'язуються керуватися чинними Правилами користування тепловою енергією; згідно з пунктом 2.1 Договору в питаннях розрахунків сторони домовились керуватися тарифами, що встановлені розпорядженнями Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА);

- у проведенні розрахунків за теплову енергію у гарячій воді відповідачем за період з 01.12.2006 по 31.12.2010 включно використано тарифи, затверджені розпорядженнями КМДА:

від 30.10.2006 №1575 (в редакції від 15.12.2006 №1786) для визначення вартості теплової енергії, поставленої у грудні 2006 року та січні 2007 року включно;

від 30.05.2007 №643 - за період з лютого 2007 року по травень 2009 року включно;

від 29.04.2009 №520 - за період з червня по липень 2009 року включно;

від 31.08.2009 №981 - за період з серпня по вересень 2009 року включно;

від 15.10.2009 №1192 - за період з жовтня по грудень 2009 року включно;

від 30.11.2009 №1333 - за період з січня по червень 2010 року включно;

від 31.05.2010 №392 - за період з липня по грудень 2010 року включно;

- у лютому 2016 року позивачу стало відомо про застосування відповідачем у розрахунках незаконних і нечинних з моменту прийняття нормативно-правових актів;

- у зв'язку з викладеним у сторін виникли розбіжності щодо нормативно-правових актів КМДА, відповідно до яких протягом оспорюваного періоду мали проводитися розрахунки за теплову енергію у гарячій воді;

- протягом оспорюваного періоду позивачем за поставлену теплову енергію обсягом 5 094,79 Гкал було сплачено 551 755,11 грн., а відповідачем за той саме час і обсяг нараховано до сплати суму 605 154,23 грн.; натомість, відповідно до складеного контррозрахунку неіснуючого боргу у спірний період до сплати підлягає 332 689,89 грн.;

- оскільки вказані розпорядження КМДА не були зареєстровані, вони є нечинними і такими, що не підлягають застосуванню;

- єдиним законно встановленим у м. Києві тарифом протягом оспорюваного періоду можна вважати лише тариф, затверджений в установленому порядку розпорядженням КМДА від 20.06.2002 №1245 «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення»;

- різниця між цим єдиним законно встановленим тарифом 65,30 грн. 1 Гкал і тарифами, на підставі яких в подальшому проводилися нарахування відповідачем у оспорюваний період, є підставою для проведення перерахунків між сумою 332 689,89 грн. і фактично сплаченою позивачем сумою 551 755,11 грн. (всього 219 065,22 грн.).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.02.2016 порушено провадження у справі.

Товариство 14.03.2016 подало суду відзив на позовну заяву, в якому зазначило таке: позивач, звертаючись з даним позовом, має на меті зменшення заборгованості на суму 219 065,22 грн., проте саме по собі вчинення відповідачем перерахунку тарифів шляхом зменшення заборгованості не призведе до поновлення порушеного права та відновлення становища, яке існувало до порушення, на яке вказує позивач; обраний позивачем спосіб захисту не відповідає статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України); здійснення перерахунку за спожиту теплову енергію в зв'язку із втратою чинності нормативного акта, на підставі якого здійснювалось нарахування, не передбачено жодним нормативно-правовим актом, а також умовами Договору.

Позивач 30.03.2016 подав суду пояснення, а яких зазначив, що: законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статтей 55 та 124 Конституції України і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом; неправильне тлумачення відповідачем статті 16 ЦК України суперечить вказаним положенням та є намаганням досягнути стабілізації становища привласнення безпідставно набутих коштів і неправомірної відмови позивачу у реалізації його права на судовий захист.

Представники позивача у судовому засіданні 18.04.2016 надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача надав пояснення у справі, проти задоволення позовних вимог заперечив.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.11.1998 Товариством (енергопостачальна організація) та ОСББ «Київенерго» (абонент) укладено Договір, за умовами якого:

- предметом Договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених Договором (пункт 1.1 Договору);

- при виконанні умов Договору, а також вирішенні всіх питань, не обумовлених Договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими КМДА, Положенням про державний нагляд за режимами споживання електричної і теплової енергії, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації тепловикористовуючих установок і теплових мереж, нормативними актами з питань користування та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України (пункт 2.1 Договору);

- енергопостачальна організація зобов'язується, зокрема:

постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та обсягах згідно з додатком №1 до Договору (підпункт 2.2.1 пункту 2.2 Договору);

при зміні тарифів (додаток №3 до Договору) повідомляти абонента у п'ятиденний термін з моменту отримання розпорядження держадміністрації м. Києва про їх змінення (підпункт 2.2.3 пункту 2.2 Договору);

- абонент зобов'язується виконувати умови та порядок оплати в обсягах і в терміни, передбачені в додатку №4 до Договору (підпункт 2.3.2 пункту 2.3 Договору);

- енергопостачальна компанія має право вимагати від абонента виконання умов Договору (підпункт 3.1.1 пункту 3.1 Договору);

- абонент має право вимагати від енергетичної компанії виконання умов Договору (підпункт 3.2.1 пункту 3.2 Договору);

- енергопостачальна організація несе відповідальність за, зокрема:

правильність застосування тарифів та достовірність нарахувань за фактично відпущену теплову енергію абоненту (підпункт 6.1.3 пункту 6.1 Договору);

виконання Правил технічної експлуатації тепловикористовуючих установок і теплових мереж, нормативних чи галузевих актів щодо взаєморозрахунків за енергоносії та чинного законодавства України (підпункт 6.1.4 пункту 6.1 Договору);

- абонент несе відповідальність за, зокрема:

невиконання умов Договору (підпункт 6.3.1 пункту 6.3 Договору);

виконання порядку розрахунків за теплову енергію, викладених у додатку №4 до Договору (підпункт 6.3.4 пункту 6.3 Договору);

- Договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.1998 (пункт 8.1 Договору);

- Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (пункт 8.4 Договору).

Частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 275 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Судом встановлено, що відповідно до облікових карток, наданих позивачем, відповідачем було виставлено ОСББ «Київенерго» за період з грудня 2006 року по грудень 2010 року включно рахунки за загальну суму 606 787,89 грн., в тому числі ПДВ.

Відповідно до контрозрахунку позивача, долученого до матеріалів справи, ОСББ «Київенерго» за вказаний період було сплачено Товариству 551 755,11 грн.

Так, позивач зазначає, що:

за період з грудня 2006 року по січень 2007 року розрахунок теплової енергії здійснено Товариством відповідно до розпорядження КМДА від 30.10.2006 №1575 «Про затвердження тарифів на теплову енергію» (в редакції розпорядження КМДА від 15.12.2006 №1786 «Про затвердження, погодження змін до розпоряджень Київської міської державної адміністрації від 30.10.2006 №1575, від 30.10.2006 №1576 та від 30.10.2006 №1577») (далі - розпорядження №1575);

за період з лютого 2007 року по травень 2009 року - розпорядження КМДА від 30.05.2007 №643 «Про затвердження тарифів на теплову енергію» (далі - розпорядження №643);

за період з червня по липень 2009 року - розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (далі - Рада) від 29.04.2009 №520 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та затвердження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення» (далі - розпорядження №520);

за період з серпня по вересень 2009 року - розпорядження Ради від 31.08.2009 №981 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення» (далі - розпорядження №981);

за період з жовтня по грудень 2009 року - розпорядження Ради від 15.10.2009 №1192 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення» (далі - розпорядження №1192);

за період з січня по червень 2010 року - розпорядження Ради від 30.11.2009 №1333 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення» (далі - розпорядження №1333);

за період з липня по грудень 2010 року - розпорядження Ради від 31.05.2010 №392 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення» (далі - розпорядження №392).

Судом встановлено, що розпорядження №1575 втратило чинність згідно з розпорядженням №643.

Розпорядження №643 втратило чинність згідно з розпорядженням №520, а постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 у справі №8/131 розпорядження №643 визнано протиправним та скасовано.

Розпорядження №520 та №981 втратили чинність згідно із розпорядженням №1192.

Дію розпорядження №520 зупинено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.07.2009 №842-р «Про зупинення дії деяких розпоряджень голови Київської міської держадміністрації з питань встановлення (погодження) тарифів на житлово-комунальні послуги в м. Києві». Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.10.2009 у справі №2а-2292/09 розпорядження №520 визнано незаконним і нечинним з моменту прийняття, проте постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2011 у справі №2а-2292/09 вказану постанову районного суду скасовано.

Розпорядження №1192 втратило чинність згідно із розпорядженням №1333, розпорядження №1333 - згідно із розпорядженням №392, а розпорядження №392 - згідно із розпорядженням Ради від 29.12.2010 №1222 «Про встановлення тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води виконавцям цих послуг усіх форм власності для здійснення розрахунків з населенням, згідно з тарифами на теплову енергію, затвердженими Національною комісією регулювання електроенергетики України».

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2014 у справі №2-а-118/11 розпорядження №981, №1192, №1333 та №392 визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що у лютому 2016 року йому стало відомо про те, що відповідачем при розрахунках за спожиту теплову енергію за період з грудня 2006 року по грудень 2010 року включно, застосовано незаконні і нечинні з моменту прийняття нормативно-правові акти, у зв'язку з чим позивач просить суд зобов'язати відповідача здійснити перерахунок теплової енергії за спірний період.

Слід зазначити, що позивач у досудовому порядку не звертався до відповідача з відповідною пропозицією здійснити перерахунок.

У позовній заяві ОСББ «Київенерго» вказує, що оскільки Товариство у 2009 році звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до ОСББ «Київенерго» про стягнення з останнього 40 063,26 грн. заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.09.2004 по 01.11.2009 (справа №7/783), то досудове врегулювання спору є неможливим.

Разом з тим, на момент здійснення Товариством розрахунків та виставлення рахунків позивачу розпорядження №1575, № 643, №520, №981, №1192, №1333 та №392 були чинними та обов'язковими до виконання.

Таким чином, суд не вбачає у діях відповідача, що полягають у здійсненні розрахунків та виставленні рахунків ОСББ «Київенерго», порушення чинного законодавства України на момент вчинення вказаних дій.

Згідно із статтею 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі, в даному випадку - ОСББ «Київенерго».

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення з боку відповідача законних та охоронюваних інтересів позивача.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містить частина друга статті 20 ГК України.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право;відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частинами другою та третьою статті 20 ГК України встановлено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача.

Такої ж правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України, зокрема, у постановах від 10.07.2012 у справі №65/222 та від 27.09.2012 у справі №64/272.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Отже, за приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.04.2016.

Суддя О. Марченко