ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.04.2016р. Справа №905/771/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до відповідача: Красногорівського міського комбінату комунальних підприємств «Віта», м.Красногорівка,

про стягнення 663820,82 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 гол. юрисконс.

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Красногорівського міського комбінату комунальних підприємств «Віта», м.Красногорівка про стягнення 3% річних 43310,14 грн, суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, 620510,68 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №23-БО від 20.01.2012р. в частині проведення своєчасної та в повному обсязі оплати товару, що стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних збитків.

Відповідач, зокрема, у судове засідання 12.04.2016р. не зявився, будь-яких пояснень по суті спору не надав, витребуваних судом документів не представив, про розгляд справи був обізнаний, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №558.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач, зокрема, у судове засідання 12.04.2016р. на виклик суду не зявився, справа може бути розглянута за наявними в ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а відсутність вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 20.01.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Красногорівським міським комбінатом комунальних підприємств «Віта» (покупець) було підписано договір купівлі-продажу природного газу №23-БО.

За приписами п.1.1 вказаного договору продавець зобовязується поставити покупцеві імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»), а покупець зобовязується прийняти і оплатити цей природний газ в обсязі, зазначеному у п.1.2 цього договору.

За правилами п.1.2 договору №23-БО від 20.01.2012р. (в редакції додаткової угоди №1 від 27.06.2012р., яка відповідно до п.4 угоди поширює свою дію на правовідносини сторін, що фактично склались з 01.01.2012р.) продавець передає покупцеві в період з 01.01.2012р. по 31.12.2012р. природний газ в обсязі до 208,008 тис. куб. м, у тому числі у січні 61,375 тис. куб. м, лютому 70,732 тис. куб. м, березні 51,673 тис. куб. м, квітні 24,228 тис. куб. м.

Відповідно до п.3.1 укладеного сторонами правочину до сплати за 1000 куб. м газу належить 3945,90 грн з ПДВ.

За змістом п.10.1 договору №23-БО від 20.01.2012р. останній набирає чинності з з дати його підписання та скріплення печатками сторін, але не раніше ніж через 14 днів (пять робочих днів у разі застосування процедури закупівлі з підстав, визначених п.3 ч.2 ст.39 ЗУ «Про здійснення державних закупівель») з дня опублікування у державному офіційному друкованому виданні з питань державних закупівель повідомлення про акцепт пропозиції за результатами застосування процедури закупівлі в одного учасника, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2012р., і діє у частині поставки газу до 31 грудня 2012 року включно, а у частині розрахунків до їх повного здійснення.

Одночасно, наявності обставин не опублікування у державному офіційному друкованому виданні з питань державних закупівель повідомлення про акцепт пропозиції за результатами застосування процедури закупівлі в одного учасника сторонами не наведено, а судом не встановлено. Наразі, факт здійснення поставок газу в період з січня по квітень 2012 року саме на виконання договору №23-БО від 20.01.2012р. сторонами не заперечується, а також підтверджується матеріалами справи: актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2012р., 29.02.2012р., 31.03.2012р., 30.04.2012р., додатковою угодою №1 від 27.06.2012р., самим фактом здійснення вказаних поставок.

Згідно з наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу за період січень-квітень 2012 року, обсяги спожитого відповідачем природного газу наступні: у січні 2012 року 61,375 тис. куб. м на суму 242179,61 грн, у лютому 2012 року 70,732 тис. куб. м на суму 279101,40 грн, у березні 2012 року 51,673 тис. куб. м на суму 203896,49 грн, у квітні 2012 року 24,228 тис. куб. м на суму 95601,27 грн. Таким чином, позивачем поставлено, а відповідачем отримано природний газ на загальну суму 820778,77 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 28.05.2014р. по справі №905/2146/14 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Красногорівського міського комбінату комунальних підприємств «Віта» про стягнення 994321,29 грн задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 820778,77 грн, пеню 62109,14 грн, штраф 57454,51 грн, 3 % річних у розмірі 48704,83 грн, інфляційні 5274,04 грн, судовий збір 19886,43 грн.

При цьому, судом були досліджені питання щодо наявності обставин постачання позивачем відповідачу за договором №23-БО від 20.01.2012р. природного газу протягом січня-квітня 2012 року на загальну суму 820778,77 грн, а також неналежного та не у повному обсязі виконання відповідачем власних платіжних зобовязань за вказаним правочином, що стало підставою для нарахування, в тому числі, 3% річних за період згідно розрахунку по 12.03.2014р., інфляційних збитків за період по лютий 2014 року.

Враховуючи приписи ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.35 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд дійшов висновку, що рішення від 28.05.2014р. господарського суду Донецької області по справі №905/2146/14, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Наразі, за поясненнями позивача, які були надані у судових засіданнях 22.03.2016р., 12.04.2016р., рішення від 28.05.2014р. по справі №905/2146/14 в апеляційному, касаційному порядку або з підстав, які визначені ст.112 Господарського процесуального кодексу України не переглядалось та набрало законної сили. Аналогічні за змістом відомості містить компютерна програма «Діловодство спеціалізованого суду».

Виходячи з того, що відповідач після прийняття рішення у справі №905/2146/14 за отриманий протягом січня-квітня 2012 року товар у повному обсязі не розрахувався, позивач здійснив нарахування 3% річних, інфляційних збитків за періоди, які не були предметом розгляду у справі №905/2146/14, та звернувся до суду з розглядуваним позовом.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

У п.7.1 вказаної постанови розяснено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 43310,14 грн, а саме:

- 12779,12 грн за період з 13.03.2014р. по 14.12.2015р. (поставка січня 2012 року на суму 242179,61 грн),

- 14727,38 грн за період з 13.03.2014р. по 14.12.2015р. (поставка лютого 2012 року на суму 279101,40 грн),

- 10759,03 грн за період з 13.03.2014р. по 14.12.2015р. (поставка березня 2012 року на суму 203896,49 грн),

- 5044,61 грн за період з 13.03.2014р. по 14.12.2015р. (поставка квітня 2012 року на суму 95601,27 грн).

Здійснивши перевірку вказаного розрахунку, суд дійшов висновку, що сума 3% річних за простроченими зобовязаннями відповідача по оплаті газу, який було поставлено у січні квітні 2012 року (в межах визначених позивачем періодів), дорівнює 43310,13 грн.

Крім того, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 620510,68 грн, а саме:

- 183546,54 грн за період з березня 2014 по вересень 2015 року (поставка січня 2012 року на суму 242179,61 грн),

- 211107,14 грн за період з березня 2014 року по вересень 2015 року (поставка лютого 2012 року на суму 279101,40 грн),

- 153762,25 грн за період з березня 2014 року по вересень 2015 року (поставка березня 2012 року на суму 203896,49 грн),

- 72094,75 грн за період з березня 2014 року по вересень 2015 року (поставка квітня 2012 року на суму 95601,27 грн).

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, суд зазначає про наступне:

За приписами п.3.2 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

За висновками суду, позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних збитків, вказаних правил враховано не було, що призвело до безпідставного збільшення інфляційної складової боргу. За розрахунком суду, стягненню з відповідача на користь позивача належать інфляційні збитки у розмірі 616548,95 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків 3% річних, інфляційних втрат, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення інфляційних втрат та процентів річних підлягають частковому задоволенню, а саме на суми 616548,95 грн та 43310,13 грн.

Згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 9957,31 грн підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ до Красногорівського міського комбінату комунальних підприємств «Віта», м.Красногорівка про стягнення 3% річних 43310,14 грн, суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, 620510,68 грн, задовольнити частково.

Стягнути з Красногорівського міського комбінату комунальних підприємств «Віта» (85630, Донецька область, Марїнський район, м.Красногорівка, вул.Ахтирського, буд.14, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6, ) суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, 616548,95 грн, 3% річних 43310,13 грн, а також судовий збір в сумі 9897,88 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 12.04.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 18.04.2016р.

Суддя Ю.О.Паляниця