ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

19.04.2016 р. Справа№ 914/4193/15
Господарський суд Львівської області у складі
Колегії суддів: Фартушок Т.Б. головуючий, Іванчук С.В., Коссак С.М.
при секретарі Полюхович Х.М.
за позовом: Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі:
Позивач: Міністерство оборони України, м.Київ
до Відповідача: Брюховицької селищної ради, смт.Брюховичі
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
про визнання незаконними та скасування рішень,

Представники:
Від прокуратури: Бучко Р.В. прокурор (посвідчення №033675)
Від позивача: Шведа О.Б. представник (довіреність від 08.02.2016р. №220/183/д);
Від відповідача: Кубай Т.Є. представник (довіреність від 20.11.2013р. №1562);
Від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: не ОСОБА_5 представник (договір на надання адвокатських послуг від 20.01.2016 року б/н)

ВСТАНОВИВ:

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі його органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України до Брюховицької селищної ради про визнання незаконними та скасування рішень; треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.12.2015р. порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 10год. 20хв. 05.01.2016р. Окрім того, вказаною ухвалою суду відстрочено Прокурору в інтересах держави особі Позивача сплату судового збору за подання позовної заяви до суду до 05.01.2016р. В подальшому, відстрочка сплати судового збору здійснювалась ухвалами від 05.01.2016р. до 26.01.2016р. Платіжним дорученням від 20.01.2016р. №8 Військовою прокуратурою Західного регіону України було сплачено судовий збір за подання позовної заяви до суду в розмірі 2436,00грн. Оригінали платіжного доручення від 20.01.2016 року №8 про сплату судового збору долучено до матеріалів справи (а.с. 72).
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.01.2016р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Розгляд справи відкладався з причин та підстав, зазначених в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі від 05.01.2016р. та 05.02.2016р., в тому числі у зв`язку із неявкою повноважного представника Відповідача та невиконанням ним вимог ухвал Господарського суду Львівської області по даній справі. В судовому засіданні 26.01.2016р. та 22.02.2016р. оголошувалась перерва до 05.02.2016р. та до 23.02.2016р. відповідно, про що Учасники процесу повідомлялись під розписку в судовому засіданні.
Ухвалою від 23.02.2016р. призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів. На підставі Протоколу автоматичного визначення склад колегії суддів від 25.02.2016р. визначено склад суду для розгляду справи №914/4193/15 у складі судді-головуючого Фартушка Т.Б. та суддів Іванчук С.В. та Коссака С.М.
У зв`язку із відпусткою судді-головуючого Фартушка Т.Б. судове засідання, призначене на 23.03.2016р., не відбулось. Ухвалою від 24.03.2016р. розгляд справи призначено на 14:30 год. 19.04.2016р.
Представникам Учасників судового процесу по явці оголошено права та обов`язки, визначені ст.ст.20, 22, 27, 28, 29, 38, 59 ГПК України. Крім того, в ухвалах суду по даній справі, які скеровано Учасникам судового процесу (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень та письмові повідомлення про відкладення розгляду справи та оголошення перерви в судовому засіданні) зазначено, що права та обов`язки Сторін визначені ст.ст. 20, 22, 27, 28, 29, 38, 59 Господарського процесуального кодексу України.
Заяв про відвід судді не надійшло.

Прокурор в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав повністю, надав усні пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та письмових поясненнях.
Позивач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав усні пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві; підтримав позицію Прокурора.
Відповідач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, подав письмові пояснення (вх. №17173/16), у яких просить суд відмовити Прокурору в інтересах держави в особі Позивача в задоволенні позову у повному обсязі, проти позову заперечив, надав усні пояснення, аналогічні до викладених у відзиві на позовну заяву, доповненнях до відзиву та письмових поясненнях.
Представник Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору в судове засідання з`явилась, проти позову заперечила, надала усні пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та клопотання про припинення провадження у справі.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 ГПК України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
На виконання зазначених вимог Кодексу в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі, на обов`язковість виконання вимог якої вказувалось в ухвалах про відкладення розгляду справи, окрім подання відзиву на позовну заяву, Сторін зобов`язувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.
Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) ГПК України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.
Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.
В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.
Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників Учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.
20.02.2006р. начальником Львівського гарнізону видано Наказ №11/108 «Про включення до числа службових та надання квартири АДРЕСА_1 » Львівської області, пунктом 1 якого начальника КЕВ м.Львова зобов`язано вжити заходів по включенню встановленим порядком вищезазначеної квартири до числа службових Управління Західного оперативного командування, а пунктом 2 дана квартира надана громадянину ОСОБА_3 на склад сім`ї з чотирьох осіб.
20.02.2006р. з метою виконання зазначеного наказу начальник КЕВ м.Львова звернувся до Брюховицької селищної ради з поданням вих.№237 на оформлення на громадянина ОСОБА_3 у складі сім`ї з чотирьох осіб ордера на службову квартиру АДРЕСА_1 .
07.03.2006р. Виконавчий комітет Брюховицької селищної ради прийняв рішення №87 «Про закріплення службової квартири Міністерства оборони України та видачу ордера», згідно з яким квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 87,9 м.кв. закріплено за громадянином ОСОБА_3 у складі сім`ї з чотирьох осіб.
17.03.2010р. громадянин ОСОБА_3 звернувся до Міністра оборони України з листом про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 .
30.03.2010р. начальник Львівського гарнізону, начальник Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління та начальник квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова звернулись із спільним листом до Брюховицької селищної ради з проханням про виключення вищезгаданої квартири із числа службових.
06.05.2010р. Виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради прийнято рішення №87 «Про виключення із числа службових квартири будинку на території військового містечка по АДРЕСА_2 », яким квартира АДРЕСА_3 виключена з числа службових.
Відповідно до ч.2 п.11. Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою кабінету Міністрів України від 03.08.2006р. №1081, виключення житлового приміщення із числа службового проводиться згідно із рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотання начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
Так, Прокурор у поданій позовній заяві зазначає про те, що начальником КЕВ м.Львова при зверненні до Брюховицької селищної ради із поданням від 20.02.2006р. №237 порушено вимоги статті 118 Житлового кодексу Украхнської РСР. Окрім того, Прокурор вказує на те, що 06.05.2010р. без відповідних на те повноважень Виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради прийнято Рішення №87 «Про виключення із числа службових квартири будинку на території військового містечка по АДРЕСА_2 ».
Також, Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду, залишеною без змін Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.02.2015р. у справі №2а-3357/11/1370, встановлено відсутність факту прийняття Міністром оборони України рішення розпорядження від 26.03.2010р. «Про виключення із числа службових квартири АДРЕСА_3 ».
З підстав наведеного Прокурор в інтересах держави в особі Позивача робить висновок про те, що виключення квартири із числа службових відбулось не уповноваженим на те органом та без відповідного рішення Міністра оборони України і просить суд визнати незаконним та скасувати Рішення Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 07.03.2006р. №87 «Про закріплення службової квартири Міністерства оборони України та видачу ордеру», а також визнати незаконним та скасувати Рішення Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 06.05.2010р. №87 «Про виключення із числа службових квартири будинку на території військового містечка по АДРЕСА_2 ».
25.01.2016р. від представника Третіх осіб надійшло клопотання (вх.№2567/16), у якому просить суд припинити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України у зв`язку із тим, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.
Вказане клопотання Треті особи мотивують тим, що спір у даній справі не є спором про право, як про це зазначає Прокурор в інтересах Держави в особі Позивача, а є публічно-правовим спором, а спірні відносини є публічно-правовими, оскільки виникають із публічно-правових відносин, не пов`язані із здійсненням сторонами майнових чи особистих немайнових прав та охоронюваних законом інтересів, а виникають із публічно-правових відносин, у яких держава та територіальні громади через свої органи управління беруть участь з метою реалізації владних повноважень.
Так, Треті особи зазначають про те, що спірні рішення прийняті органом місцевого самоврядування на виконання своїх управлінських функцій, на їхній основі видані правовстановлюючі документи, на які право власності отримано фізичною особою, а тому такий спір повинен вирішуватись в порядку адміністративного судочинства. З підстав наведеного, та з урахуванням суб`єктного складу Сторін спірних правовідносин, Треті особи роблять висновки про те, що даний спір повинен вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.
Водночас, представник Третіх осіб звертає увагу суду на те, що саме такі позовні вимоги Відповідач неодноразово звертався до адміністративних судів.
Так, Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12.12.2012р. у справі №2а-4315/12/1370 адміністративний позов про визнання протиправним та скасування Рішення Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 07.03.2006 року №87 «Про закріплення службової квартири Міністерства оборони України та видачу ордера» та Рішення Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 06.05.2010 року №87 «Про виключення із числа службових, квартири будинку на території військового містечка по АДРЕСА_2 » - залишено без розгляду у зв`язку з пропущенням строків звернення до суду.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2013р. у справі №876/1262/13 апеляційну скаргу Прокуратури Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері залишено без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12.12.2012р. про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі № 2а-4315/12/1370 за позовом першого заступника прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Брюховицької селищної ради, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправними та скасування рішень - без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08.05.2014р. у справі № К/800/57811/13 касаційну скаргу Прокурора відділу представництва інтересів громадян та держави в суді прокуратури Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері відхилено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12.12.2012р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2013р. у цій справі залишено без змін.
Окрім того, Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12.06.2015р. у справі №813/1520/15 позовну заяву першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Брюховицької селищної ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправним і скасування рішення залишено без розгляду у зв`язку з пропущенням строків звернення до суду.
Вказаною ухвалою встановлено, що Позивач дізнався про порушення своїх прав та законних інтересів, а саме: про існування спірного рішення Брюховицької селищної ради №87 від 06.05.2010р. - 11.03.2011р., що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2012р. у справі №2а-4315/12/1370 про залишення позовної заяви без розгляду, яка набрала законної сили.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2015р. у справі №876/6962/15 апеляційну скаргу Військової прокуратури Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України залишено без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12.06.2015р. про залишення позовної заяви без розгляду у справі №813/1520/15 без змін.
З підстав наведеного Представник Третіх осіб робить висновки про те, що спір щодо оскарження Рішення Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 07.03.2006р. №87 «Про закріплення службової квартири Міністерства оборони України та видачу ордеру» та Рішення Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 06.05.2010р. №87 «Про виключення із числа службових квартири будинку на території військового містечка по вул. Незалежності України Смолистій в смт. Брюховичі» вже був предметом розгляду між тими ж сторонами і по ньому є судове рішення адміністративної юрисдикції, яке набрало законної сили, а відтак в суду наявні правові підстави для припинення провадження у даній справі з підстав того, що даний спір непідвідомчий господарським судам України.
Відповідно до частини третьої статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Приписами частини першої статті 255 КАС України визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Відповідно до частини другої вказаної статті обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Прокурор у своїх запереченнях на клопотання про припинення провадження у справі, поданих до суду 05.02.2016р. за вх.№4750/16 твердження Третіх осіб спростовує з огляду на те, що, на думку Прокурора, між Сторонами у справі виникли саме господарській правовідносини, а тому вирішуватись спір має саме в порядку господарського судочинства.
З приводу посилань Третіх осіб на неодноразовий розгляд справи в порядку адміністративного судочинства, Прокурор зазначає, що спір між тими ж сторонами і про той же предмет спору вже розглядався, але підставами позову, який заявлявся прокурором в порядку адміністративного судочинства не зазначалось статті 393 ЦК України.
22.02.2016р. представником Третіх осіб подано додаткові пояснення вх. №7109/16, у яких спростовує заперечення Прокурора в інтересах держави в особі Позивача тим, що у Постанові Верховного Суду України від 24.02.2015 року у справі №21-34а15 предметом спору є земельні правовідносини, а правовідносини щодо спірних розпоряджень органу місцевого самоврядування, жодним чином не регулюються вказаною Постановою.
Також Треті особи зазначають про те, що твердження Прокурора в інтересах держави в особі Позивача про те, що попередні судові рішення адміністративних судів були ініційовані з інших правових підстав та юридичних конструкцій не відповідає обставинам справи та спростовується текстом позовної заяви, а покликання на можливість повторного звернення до суду із даним позовом в порядку господарського судочинства має на меті лише ревізію попередніх судових рішень, що суперечить рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) від 03.04.2008р., пунктом 40 якого Суд нагадує, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції (995_004), має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Рябих проти Росії» (980_172) (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За приписами ч.3 ст.22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 41, 12 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст.1 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер. Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011р. №10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам».
Згідно ч.ч.1, 2 ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням; у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.
Частиною 1 статті 4 ГПК України встановлено, що господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України та Господарського процесуального кодексу України.
Згідно ч.1 ст.12 ГПК України господарським судам підвідомчі:
- справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;
- справи про банкрутство;
- справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;
- справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;
- справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;
- справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;
- справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;
- справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.
Відповідно до ч.1 ст.21 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.
Згідно пункту 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року №10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4 1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року №10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» передбачено, що у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Приписами п.1 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам (п.1 ч.1 ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно п.1 ч.1 ст.80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.
Пунктом 4.2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (у чинній редакції) встановлено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на п.1 ч.1 ст.80 ГПК України, якщо при розгляді справи буде встановлено, що справа зі спору непідвідомча господарському суду (стаття 12 ГПК).
Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що спір між сторонами віднесений до адміністративної юрисдикції, спір між тими ж Сторонами про той же предмет розглядався судами в порядку адміністративного судочинства України, наявність судових рішень з даного спору, які набрали законної сили суд приходить до висновку про необхідність припинення провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.80 ГПК України у зв`язку із тим, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.
Судом роз`яснено представникам Учасників судового процесу правові наслідки припинення провадження у справі, передбачені статтями 22, 27, 29 та 80 ГПК України.
Згідно платіжного доручення від 20.01.2016р. №8 Прокурором сплачено судовий збір за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 2436,00грн.
При цьому суд зазначає, що відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом). Проте, враховуючи, що згідно вищезазначеної норми Закону сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, а на момент винесення даної ухвали таке клопотання суду не подано, суд зазначає про відсутність правових підстав до вирішення питання щодо повернення судового збору. При цьому суд зазначає, що наведене не позбавляє особу, яка сплатила судовий збір, права звернутись з відповідним клопотанням у порядку, визначено законодавством.
Виходячи з наведеного та керуючись нормами ст. 20, 22, 27, 29, 33, 34, 44, п.1 ч.1 ст.80, ст.ст.86,87 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Припинити провадження у справі.

Суддя-головуючий Фартушок Т. Б.

Суддя Іванчук С.В.

Суддя Коссак С.М.