КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2016 р. Справа№ 910/17567/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Сухового В.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Матей"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 22.05.2015

у справі № 910/17567/14 (головуючий суддя Борисенко І.І,

судді: Ковтун С.А., Паламар П.І.)

за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України,

до Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

1) Міністерство молоді та спорту України,

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Деміс Груп";

3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Матей",

про визнання права власності,

за участю представників сторін:

від прокуратури: Константинова І.В. - посвідчення № 040864 від 29.01.2016;

від позивача: Демиденко О.А. - представник (довіреність № 532 від 31.12.2015);

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи 1: Яковенко У.Д. - представник (довіреність № 57/7.3 від 05.01.2016);

від третьої особи 2: не з'явився;

від третьої особи 3: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві «Київська міська рада профспілок» про визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на готель (літ. «А») площею 783,4 кв.м. по вул. Мельникова, 44 у м. Києві; градирню площею 58 кв.м., енергоблок (літ. «Б») площею 2 220 кв.м. по вул. Мельникова, 46 у м. Києві; спорткомплекс (літ. «Б») площею 3 438,7 кв.м. та спортклуб (літ «В») площею 1 206 кв.м. по вул. Мельникова, 48 у м. Києві (надалі - спірне майно).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2015 позов задоволено повністю. Визнано право власності держави України в особі Фонду державного майна України на готель (літ. «А») площею 783,4 кв.м. по вул. Мельникова, 44 у м. Києві; градирню площею 58 кв.м, енергоблок (літ. «Б») площею 2220 кв.м. по вул. Мельникова, 46 у м. Києві; спорткомплекс (літ. «Б») площею 3 438,7 кв.м. та спортклуб (літ «В»), площею 1 206 кв.м. по вул. Мельникова, 48 у м. Києві. Стягнуто з Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок" в доход Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 218,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Матей» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/17567/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині визнання права власності держави України в особі Фонду державного майна України на готель (літера «А») площею 783,4 кв.м. по вул. Мельникова, 44 у м. Києві.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, апелянт зазначив, що оскаржуваним рішенням порушується право власності ТОВ «Матей», оскільки готель (літера «А») площею 783,4 кв.м. по вул. Мельникова, 44 у м. Києві, право власності на який було визнано за державою, належить апелянту на підставі договору купівлі-продажу готелю від 27.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом Рудкевичем Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1188.

При цьому, ТОВ «Матей» не було залучено до участі у даній справі, чим було порушено його процесуальні права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2016 ТОВ «Матей» було поновлено строк на апеляційне оскарження, скаргу прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 29.02.2016.

29.02.2016 ухвалою Київського апеляційного господарського суду розгляд справи відкладено на 21.03.2016 у зв'язку з неявкою у судове засідання представників відповідача та третьої особи 2.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 було відкладено розгляд справи на 06.04.2016 та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Матей» (надалі - третя особа 3, апелянт).

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні прокурор, представники позивача та третьої особи 1 проти доводів апеляційної скарги заперечили, вважають їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Відповідач, треті особи 2, 3 своїх уповноважених представників у судове засідання не направили, про відкладення розгляду справи клопотань не заявляли, про дату, місце та час судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення даним особам відповідних поштових відправлень.

Вислухавши думку прокурора, представників позивача та третьої особи 1 щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі уповноважених представників відповідача, третіх осіб 2, 3, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, за відсутності зазначених учасників судового процесу.

06.04.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Позов мотивовано тими обставинами, що спірне майно, а саме, готель (літ. «А») площею 783,4 кв.м. по вул. Мельникова, 44 у м. Києві; градирню площею 58 кв.м, енергоблок (літ. «Б») площею 2220 кв.м. по вул. Мельникова, 46 у м. Києві; спорткомплекс (літ. «Б») площею 3 438,7 кв.м. та спортклуб (літ «В»), площею 1 206 кв.м. по вул. Мельникова, 48 у м. Києві, побудоване за радянських часів і яке перебувало у віданні організації профспілок СРСР, є державною власністю та у визначеному законодавством порядку відповідачеві не передавалося.

Постановою ХІХ з'їзду профспілок СРСР від 27.10.1990 «Про особливості профспілок СРСР» встановлено, що профспілкові об'єкти є єдиною власністю профспілок СРСР.

Отже, профспілки були єдиною громадською організацією з єдиною власністю без розмежування її на республіканські та інші профспілкові організації.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 15.10.1990 «Про управління державним майном Української РСР» встановлено, що з метою захисту майнових прав та інтересів республіки, ефективного використання й збереження державного майна в умовах переходу до ринкових відносин і різноманітності форм власності до прийняття Закону Української РСР про Раду Міністрів Української РСР покласти на Раду Міністрів УРСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української РСР, що є у загальнореспубліканській власності.

Згідно із пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» від 05.11.1991 №311, яка прийнята на виконання постанов Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування» від 08.12.1990 та «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» від 26.03.1991 затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Даною постановою встановлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Спірне майно не відноситься до майна, яке підлягало передачі до комунальної власності, а тому залишилося у державній власності.

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності» від 14.02.1992 функція по управлінню державним майном покладена на Кабінет Міністрів України, а після набрання чинності постановою Верховної Ради України «Про Тимчасове положення про Фонд державного майна України» від 07.07.1992 - Фонд державного майна України.

Указом Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» від 30.08.1991 та Законом України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10.09.1991 передбачено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території нашої країни, є державною власністю України.

Зі змісту наведених вище положень законодавства вбачається, що передача майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначав, що 18.11.1990 між Загальною Конфедерацією профспілок СРСР та Федерацією незалежних профспілок України було укладено договір про закріплення прав по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном, яким закріплено за останньою на праві власності майно згідно доданого переліку, в тому числі, спірне майно.

Цим було підтверджено відсутність прав загальносоюзних профспілкових органів на майно українських профспілок. Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві «Київська міська рада профспілок» як профспілкова організація не була організацією союзного підпорядкування, а відтак, її майно не було державною власністю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положення постанови Президії Ради Загальної конференції професійних спілок СРСР від 18.11.1990 «Про затвердження Договору про закріплення прав по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном» не свідчить про наявність волі держави чи уповноваженого нею органу на передачу спірного майна у власність будь-якій з профспілкових організацій, оскільки вказана постанова приймалася без волевиявлення держави.

Місцевим господарським судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно актів приймання до експлуатації державною приймальною комісією завершених будівництвом (реконструкцією) будівлі (споруди) житлово-цивільного призначення від 29.12.1981 та від 30.09.1989 замовниками вказаного будівництва визначені ДСТ «Зеніт» та ДСО «Авангард».

Судом першої інстанції правильно зазначено, що визначення в актах приймання в експлуатацію державною приймальною комісією закінченої будівництвом (реконструкцією) будівлі (споруди) житлово-цивільного призначення від 29.12.1981 та від 30.09.1989 замовниками такого будівництва ДСТ "Зеніт" та ДСО «Авангард» жодним чином не спростовує висновку суду про право власності держави на це майно, адже надання особі статусу замовника будівництва з огляду на фінансування такого будівництва іншою особою (в даному випадку державою) та відсутність будь-яких домовленостей не має своїм наслідком набуття такими замовниками права власності на збудоване майно.

Статтею 4 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» встановлено, що рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Таким чином, будь-який перехід права власності на спірне нерухоме майно повинно відбуватись за наявності згоди уповноважених органів та у порядку, передбаченому законодавством.

Крім цього, на виконання вимог Постанови Верховної Ради України від 01.11.1996 №461/96-ВР «Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» Фонду державного майна України було доручено до 01.04.1997 провести інвентаризацію майна загальносоюзних громадських організацій та скласти Переліки організацій, установ та підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у їх віданні.

Згідно вказаного Переліку, спортивний комплекс «Авангард» знаходився у віданні Української Ради Всесоюзного добровільного фізкультурно-спортивного товариства профспілок Загальної конфедерації профспілок.

За таких обставин, спірне майно є державною власністю, уповноваженим органом управління яким є Фонд державного майна України, вибуло з володіння держави поза її волею, з порушенням наведених норм законодавства.

Судова колегія відхиляє доводи скаржника відносно преюдиціального значення для даної справи обставин, встановлених рішеннями Господарського суду міста Києва від 06.03.2007 у справі №3/139 та від 02.08.2007 у справі №3/356, якими визнано за Об'єднанням профспілок, організацій профспілок у м. Києві «Київська міська рада професійних спілок» (правонаступником якого є Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві «Київська міська рада профспілок») право власності на об'єкт нерухомого майна Підприємства «Дитячо-юнацький учбово-спортивний центр профспілок м. Києва «Авангард» Київської міської ради профспілок, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно пункту 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

З огляду на викладені положення вбачається, що умовою набуття фактами, встановленими рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду однієї справи, преюдиціального значення під час розгляду іншої справи є участь у таких справах тих самих сторін.

Варто зазначити, що сторонами у даних справах виступали Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві «Київська міська рада професійних спілок» та Підприємство «Дитячо-юнацький учбово-спортивний центр профспілок м. Києва «Авангард» Київської міської ради профспілок.

До того ж, обставини, на яких ґрунтується рішення суду у справах №3/139 та №3/356, пов'язані з юридичною оцінкою доказів, здійсненою іншим судом.

Таким чином, правові підстави вважати факти, встановлені рішеннями Господарського суду міста Києва №3/139 від 06.03.2007, №3/356 від 02.08.2007 преюдиціальними для даної справи, відсутні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Встановлені судом обставини незаконності вибуття спірного майна із власності держави та наступне розпорядження ним відповідачем без відповідних правових підстав свідчать про невизнання останнім права власності держави на спірне майно, порушення її прав та законних інтересів відносно такого майна.

Таким чином, вимога прокурора про визнання за державою в особі Фонду права власності на спірне майно є правомірною.

Під час розгляду справи місцевим судом відповідачем було заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України останній застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності - 01.01.2004.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відтак, місцевий суд дійшов помилкового висновку, що до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню норми про позовну давність Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Проте, вказане не призвело до прийняття судом неправильного та незаконного рішення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За нормою статті 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Чинними на час пред'явлення позову нормами про позовну давність не встановлювалися винятки для захисту права власності у спосіб його визнання, тому для даної категорії спору позовна давність згідно з нормою статті 257 ЦК України становить три роки.

Відповідно до статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 29 ГПК України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Зі змісту наведеної статті слідує, що норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З позовної заяви вбачається, що про існування спірних правовідносин (незаконного володіння відповідачем державним майном) прокурору стало відомо фактично за наслідками звернення Міністерства молоді та спорту України, оформленого листом від 12.06.2014 №3872/80 до Генерального прокурора України, натомість відповідачем не доведено суду, що прокурору чи позивачеві було відомо про реєстрацію за Об'єднанням профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок" права власності на спірне майно раніше.

Заступник прокурора міста Києва не був учасником спірних правовідносин, а доказів обізнаності його з наявністю порушень інтересів держави в особі Фонду державного майна України шляхом заволодіння спірним майном, матеріали справи не містять, а тому наведені обставини визнаються судом поважною причиною пропуску строку позовної давності, що зумовлює висновок про наявність підстав для захисту порушеного права держави.

В апеляційній скарзі скаржник наголошував на тому, що місцевий суд, визначаючи початок перебігу строку для позивача безпідставно виходив з обставин проведеної прокурором перевірки, при цьому обставин, які б свідчили про обізнаність Фонду державного майна України з порушенням права не встановив.

Представник Фонду державного майна України суду апеляційної інстанції пояснив, що спірне майно було включено до Переліку установ, організацій, підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у віданні Федерації професійних спілок України, однак, позивач не був обізнаний з постановленими Господарським судом міста Києва рішеннями у справах №3/139 від 06.03.2007 та №3/356 від 02.08.2007 відносно цього майна, участі у розгляді яких Фонд державного майна України не приймав, натомість сторонами у спірних правовідносинах виступили особи, які законом не уповноважені здійснювати управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР.

Представник позивача також пояснив, що через відсутність у Фонду державного майна України вільного доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, останній не мав можливості відстежити та отримати інформацію про перехід права власності на спірне майно до іншої особи, без його відома.

Таким чином, позивачеві стало відомо про порушення свого права після вищезгаданого звернення Міністерства молоді та спорту України, викладеного в листі від 12.06.2014 №3872/80 на адресу Генерального прокурора України.

Отже, наведені фактичні обставини справи вказують на те, що позивач і прокурор довідалися про порушення права власності держави на спірне майно в червні 2014 року.

За таких обставин, позов заступника прокурора міста Києва є обґрунтованим та правомірним, що в сукупності із поважністю причин пропуску строку позовної давності та його відновлення судом, свідчить про наявність підстав для його задоволення у повному обсязі.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ТОВ «Матей» зазначив, що 27.03.2015 між ТОВ «Деміс груп» та ТОВ «Матей» було укладено договір купівлі-продажу готелю (літ. «А») площею 783,4 кв.м. на вул. Мельникова, 44 у м. Києві, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем В.Є. та зареєстрованим в реєстрі за №1188.

На підставі вказаного договору ТОВ «Матей» 07.04.2015 було здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Колегією суддів встановлено, що спірна будівля на вул. Мельникова, 44 у м. Києві є пам'яткою архітектури, що збудована в 1894 році.

Відповідно до наказу Міністерства культури України від 30.12.2010 №1328/0/16-10 дану будівлю взято під державну охорону як пам'ятку місцевого значення та присвоєно охоронний номер №641-Кв.

Згідно статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти (об'єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність. Пам'яткою культурної спадщини є об'єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

До повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить погодження відчуження або передачі пам'яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління (пункт 16 частини 1 статті 6 вищевказаного Закону).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Таким чином, для здійснення будь-якого правочину, предметом якого є пам'ятка культурної спадщини згода відповідного органу охорони культурної спадщини є обов'язковою.

Згідно інформації, що міститься в листі Департаменту культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрації) від 05.02.2016 №060-774 Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок" та ТОВ «Деміс Груп» не звертались до органу культурної спадщини КМДА стосовно погодження питання відчуження пам'ятки на користь ТОВ «Матей».

Враховуючи зазначене, спірне нерухоме майно було передано ТОВ «Матей» незаконно.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 22.05.2015 у справі №910/17567/14 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Матей» без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Матей» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2015 у справі №910/17567/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2015 у справі №910/17567/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/17567/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді В.Г. Суховий

Г.А. Жук