ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2016 р. Справа № 914/2736/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марка Р.І.

суддів Желіка М.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Бішко М.І.

з участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 2 від 01.06.2015);

від відповідача: ОСОБА_3 представник (довіреність від 14.01.2016р. № ЮВ-3-Н);

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Стрийський вагоноремонтний завод № ЮВ-1-АС від 22.02.2016р. (вх. № 01-05/979/16 від 01.03.16).

на рішення Господарського суду Львівської області від 03.02.2016р.

у справі № 914/2736/15, головуючий суддя Крупник Р.В., судді Долінська О.З., Синчук М.М.

за позовом: Приватного підприємства Магніт, м.Стрий Львівської області

до відповідача: Державного підприємства Стрийський вагоноремонтний завод, м.Стрий Львівської області

про: стягнення боргу за непоставлений товар.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.02.2016р. у справі №914/2736/15 (головуючий суддя Крупник Р.В., судді Долінська О.З., Синчук М.М.) позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Державного підприємства Стрийський вагоноремонтний завод на користь Приватного підприємства Магніт 36319,81 грн. попередньої оплати 1827,00 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 03.02.2016р. у справі №914/2736/15, Державне підприємство Стрийський вагоноремонтний завод звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № ЮВ-1-АС від 22.02.2016р. (вх. № 01-05/979/16 від 01.03.16), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 03.02.2016р. у справі №914/2736/15 скасувати з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та неповного зясування фактичних обставин, що мають значення у даній справі та прийняти нове, яким в позові відмовити повністю.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що матеріали справи не містять платіжних доручень щодо сплати коштів, саме за рахунками оплати зобовязань за правочинами, які укладалися між сторонами, в такому випадку вимоги зазначені в позовній заяві, є безпідставними. Скаржник також стверджує, що акт звірки не може використовуватися як письмова форма визнання боргу. Скаржник також зазначає, що судом порушено норми матеріального права у сфері сплати податків, оскільки операції з постачання, у тому числі операції з імпорту, відходів та брухту чорних і кольорових металів, що здійснювалися субєктами господарювання з 01.01.2014р. до 17.02.2014р.(включно), підлягали оподаткуванню на додану вартість у загальновстановленому порядку з нарахуванням податку за основною ставкою.

Згідно автоматичного розподілу справ КП Документообіг господарських судів, 01.03.2016р. справу за № 914/2736/15 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Желіка М.Б. та Мирутенка О.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 02.03.2016р. апеляційну скаргу Державного підприємства Стрийський вагоноремонтний завод прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.03.2016р.

В судовому засіданні ухвалою від 28.03.2016р. в порядку ст.77 ГПК України розгляд справи відкладався 18.04.2016р..

В судове засідання 18.04.2016 року прибули представники сторін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи та заперечення, викладені в апеляційні скарзі, висловив свої міркування з питань, що виникли в процесі розгляду справи.

Представники позивача в судовому засіданні надали пояснення по суті спору, просили рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 18.04.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вирішила, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що між позивачем та відповідачем впродовж 2014р. здійснювалася співпраця щодо придбання та поставки металобрухту, про що свідчать укладені між сторонами Договір постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-22/05)14-01/Ю від 03.02.2014р., Договір постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-211/05)-14-07/10 від 29.05.2014р., Договір постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-257/05)-14-08/10 від 09.07.2014р., Договір постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-355/05)-14-15/10 від 20.10.2014р. За умовами вказаних договорів відповідач зобовязувався поставляти, а позивач приймати та оплачувати товар брухт, відходи чорних металів. Названі договори за своїм змістом є однотипними, стосуються одного й того ж предмету.

Як вбачається в матеріалах справи, що предметом спору у даній справі є стягнення грошових коштів, котрі були внесені позивачем в якості попередньої оплати на підставі Договору постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-257/05)-14-08/10 від 09.07.2014р. (надалі Договір від 09.07.2014р.) та Договору постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-355/05)-14-15/10 від 20.10.2014р. (надалі Договір від 20.10.2014р.) на суму 36319,81 грн.

Згідно з п. 4.1 Договорів Ціна Брухту визначається сторонами за домовленістю в гривнях за одну тону брухту без врахування ПДВ. Постачання здійснюється за цінами, вказаними в специфікації № 1, яка є невідємною частиною даного договору. Розрахунки за брухт здійснюються у безготівковій формі, в національній валюті України гривні, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (відповідно до п. 5.4 договору).

Відповідно до п.п 5.1 та 5.2. Договорів позивач як покупець зобовязувався до відвантаження брухту перерахувати 100% вартості товару на рахунок постачальника, остаточний розрахунок провести протягом 5 днів з дати виписки рахунку.

З наявних в матеріалах справи розрахунків позивача, платіжних доручень, платіжних вимог, податкових накладних судом встановлено, що станом на 23.07.2014р. за позивачем рахувалася заборгованість перед відповідачем у розмірі 18525,60грн. згідно Договору постачання металобрухту №СВРЗ-04-(П-211/05)-14-07/10 від 29.05.2014р. Вказаний договір, відповідно до його пункту 8.2 діяв в частині поставок до 31.07.2014р., а в частині розрахунків до повного виконання взятих на себе зобовязань.

24.07.2014р. позивачем було перераховано відповідачу кошти у розмірі 200000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1878 від 24.07.2014р. та платіжним дорученням №1877 від 24.07.2014р.

Як вбачається з графи Призначення платежу платіжних доручень (на підставі яких відбувалися вищевказані оплати), таким являється За м/б зг. угоди 14-01/10 від 03.02.14р. без пдв. Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, у поясненні від 23.12.2015р. позивач вказав, що зазначення у платіжних дорученнях призначення платежу за договором 14-01/10 від 03.02.2014р. є механічною помилкою, яка дублювалась у всіх без винятку платіжних дорученнях, оскільки такий договір між сторонами не укладався. У поясненнях по справі від 06.10.2015р. №ЮВ-114 відповідачем теж підтверджено той факт, що договір 14-01/10 від 03.02.2014р. між сторонами не укладався. В судовому засіданні від 18.04.2016р позивач підтвердив факт допущення механічної помилки при оформленні платіжних доручень.

Таким чином, враховуючи наявну станом на 23.07.2014р. заборгованість перед відповідачем за договором №СВРЗ-04-(П-211/05)-14-07/10 від 29.05.2014р. у розмірі 18525,60грн., із сплачених позивачем 24.07.2014 року 200000,00 грн. було погашено вказану суму заборгованості та залишив аванс у розмірі 181474,40 грн.

31.07.2014р. відповідачем було поставлено позивачу товару на загальну суму 166600,00 грн., що підтверджується Актами приймання металів чорних (вторинних) №310714-1 та №310714, а також податковими накладними №88 та №89 від 31.07.2014р. Як вбачається з податкових накладних, товар поставлявся на виконання умов Договору від 09.07.2014р.

Судом встановлено, що станом на 01.08.2014р. сальдо розрахунків між сторонами становило 14874,40 грн. в користь позивача.

14.08.2014р. позивачем перераховано кошти у розмірі 100000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1957 від 14.08.2014р.. Натомість, відповідачем в цей день поставлено товару на суму 80673,60 грн., що підтверджується Актом приймання металів чорних (вторинних) №140814 від 14.08.2014р. та податковою накладною №14 від 14.08.2014р.. Як вбачається з податкової накладної, товар поставлявся на виконання умов Договору від 09.07.2014р.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що під час дії Договору від 09.07.2014р. позивачем було перераховано відповідачу 281474,40 грн. Водночас, відповідачем поставлено товару на суму 247273,60 грн. Таким чином, відповідач за Договором від 09.07.2014р. недопоставив позивачу товару на суму 34200,80 грн.

Як вже було зазначено, між сторонами було укладено Договір постачання металобрухту від 20.10.2014р. за №СВРЗ-04-(П-355/05)-14-15/10.

З матеріалів справи вбачається, що 20.10.2014р. позивач перерахував відповідачу кошти в розмірі 80000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2098 від 20.10.2014р..

21.10.2014р. відповідачем було поставлено товару на суму 75802,00 грн., що підтверджується Актом приймання металів чорних (вторинних) №211014 та податковою накладною №164 від 21.10.2014р.. Крім цього, 21.11.2014р. відповідачем було поставлено товару на суму 2078,99 грн., що підтверджується податковою накладною №208 та не заперечується позивачем.

Дослідивши матеріали справи судами встановлено, що під час дії Договору від 20.10.2014р. позивачем було перераховано відповідачу 80000,00 грн. Водночас, відповідачем поставлено товару на суму 77880,99 грн. Таким чином, відповідач за Договором від 20.10.2014р. недопоставив позивачу товар на суму 2119,01 грн.

Згідно з вищенаведеним, на момент розгляду справи сальдо за договорами від 09.07.2014р. та від 20.10.2014р. на користь позивача складає 36319,81 грн.

Як вбачається із Акту звірки взаємних розрахунків між ДП Стрийський вагоноремонтний завод та ПП Магніт станом на 01.09.2015р., за даними відповідача розмір боргу складає 17571,43 грн., за даними позивача 36319,81 грн., розбіжність становить 18748,38 грн..

Фактичними обставинами та матеріалами справи підтверджено, що вказана розбіжність в сумі заборгованості виникла у звязку з самостійним корегуванням відповідачем вартості поставленої в лютому 2014 року продукції та включенням до вартості товару податку на додану вартість за ставкою 20%. Таким чином, відповідачем частково визнано суму боргу в розмірі 17571,43 грн.

Докази поставки відповідачем товару або докази повернення внесеної позивачем передоплати відсутні в матеріалах справи як на момент розгляду справи в суді першої інстанції, так і на момент винесення постанови судом апеляційної інстанції.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 663 Цивільного кодексі України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред'явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач 26.02.2015 року звертався до відповідача з вимогою № 1/25 від 25.02.2015 р., в якій просив поставити товар на залишок передоплати. Дана вимога залишилася без задоволення.

Відповідно до п. 8.2 договору від 09.07.2014р. та договору від 20.10.2014 р. в частині поставки дані договори діяли до 31.12.2014 р., а в частині взаєморозрахунків до повного виконання взятих на себе зобовязань.

Враховуючи вищенаведене та, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що так як строк виконання зобовязання відповідачем закінчився 31.12.2014р., товар поставлений позивачу на суму передоплати не був, грошові кошти не повернуті, отже внесені позивачем грошові кошти в якості передоплати за товар підлягають стягненню з відповідача в судовому порядку, в розмірі 36319,81 грн.

Безпідставними є покликання відповідача про те, що відсутність на Підприємстві металобрухту у кількості 46 т. підтверджує поставки цього металобрухту позивачу, оскільки, як вірно зазначив місцевий господарський суд недостача товарно-матеріальних цінностей на підприємстві жодним чином не можуть підтверджувати, що такі були реалізовані ПП «Магніт».

Щодо доводів апелянта, про порушення судом норм матеріального права у сфері сплати податків, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, розбіжність в сумах в підписаному між сторонами акті звірки стосується лише того, що відповідачем була самостійно відкорегована вартість продукції, поставлена ним 14.02.2014р. та у вказану вартість було включено податок на додану вартість за ставкою 20%.

Як було вже зазначено, п. 4.1 договорів, встановлена ціна брухту, де сторони узгодили, що вони за домовленістю визначають ціну брухту за 1 тону без врахуванням ПДВ.

Згідно з п. 10.5 договорів, умови даних договорів можуть бути змінені та доповнені за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткових письмових угод, які є невідємною частиною договорів.

Відтак, сторони не передбачили в договорах односторонній порядок зміни умов договорів та включення у вартість продукції суму податку на додану вартість.

Суд вважає необгрунтованим покликання відповідача на лист Державної фіскальної служби України №7066/7/99-99-10-04-02-1 від 10.10.2014р. згідно якого операції з постачання, у тому числі операції з імпорту відходів та брухту чорних і кольорових металів, що здійснювалися суб'єктами господарювання з 01.01.2014р. до 17.02.2014р. (включно), підлягали оподаткуванню податком на додану вартість у загальновстановленому порядку з нарахуванням податку за основною ставкою.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у Постановах ВСУ від 08.12.2015р у справі № 804/15149/14 та від 20.10.2015р. у справі №808/7737/14, що протягом спірного періоду (з 1 січня по 17 лютого 2014 року) були чинними норми ПК України, згідно з якими операції з постачання, у тому числі операції з імпорту відходів та брухту чорних і кольорових металів, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України, звільнялись від оподаткування ПДВ. Інших переліків зазначених відходів та брухту чорних металів, ніж ті, що містяться у додатках 1 та 2 до постанови № 15, Кабінетом Міністрів України затверджено не було. Натомість постановою № 43 були внесені зміни до постанови № 15, згідно з якими, зокрема, термін звільнення таких операцій від обкладення ПДВ продовжувався до 1 січня 2015 року. Отже, протягом зазначеного періоду операції з постачання, у тому числі операції з імпорту відходів та брухту чорних і кольорових металів, коди та найменування яких містяться у переліках, затверджених постановою № 15, звільнялися від оподаткування ПДВ.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки згідно вимог ст.111-28 ГПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Щодо тверджень апелянта, що матеріали справи не містять платіжних доручень щодо сплати коштів, саме за рахунками оплати зобовязань за правочинами, які укладалися між сторонами, в такому випадку вимоги зазначені в позовній заяві, є безпідставними. Скаржник також стверджує, що акт звірки не може використовуватися як письмова форма визнання боргу. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що в наданих позивачем виписках з банку в графі « призначення платежу» зазначено, що оплата здійснювалася «за м/б зг. Угоди 14-01/10 від 03.02.14р. без пдв». Однак вказане не заперечується жодною із сторін, угода 14-01/10 від 03.02.14р. між сторонами не підписувалася та зазначення у платіжних дорученнях вказаної угоди є механічною помилкою позивача.

Частиною 1 статті 1089 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) визначено, що за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у рядків, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Загальний порядок здійснення переказу коштів в Україні, а також відповідальність суб'єктів переказу що регулюються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (далі - Інструкція), яка регулює порядок здійснення безготівкових розрахунків, встановлено, що банки перевіряють відповідність заповнення реквізитів розрахункових документів клієнтів на відповідність вимогам пунктів 2.4 та 2.5 Інструкції та додатку 8 до неї.

Реквізит платіжного доручення "Призначення платежу" заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України і відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту лише за зовнішніми ознаками (пункт 3.8 Інструкції).

Згідно з пунктом 2.29 Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платник може змінити реквізит "Призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення.

Після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами переказу без участі банку.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно з акту звірки взаємних розрахунків між ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» та ПП «Магніт», складеного станом на 01.09.2015р., сторони уточнили інформацію щодо призначення коштів, які перераховувалися згідно платіжних доручень та вирішили, що кошти за цими дорученнями перераховувалися, зокрема, в рахунок оплати товарів за Договором від 09.07.2014р. та Договором від 20.10.2014р.

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. №996 (далі Закон) основною метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішення повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що хоча акти звірки взаємних розрахунків не являються первинними документами, у цих актах сторони вправі уточнювати інформацію щодо призначення платежів здійснених згідно платіжних доручень (які являються первинними документами), оскільки акти звірки є документами, які підтверджують рух грошових коштів підприємства.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає задоволення позову повністю правомірним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Скаржник не надав доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні місцевого господарського суду у даній справі.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 03.02.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 03.02.2016 року в справі за номером 914/2736/15 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Державного підприємства Стрийський вагоноремонтний завод № ЮВ-1-АС від 22.02.2016р. залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 18.04.2016р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Мирутенко О.Л.