КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2016 р. Справа№ 910/25414/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Гончарова С.А.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" на рішення Господарського суду м. Києва від 21.12.2015 у справі № 910/25414/15 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Нео Віта"

до Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське

міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1) Міністерство інфраструктури України,

2) Київська міська рада,

3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна група

"Схід"

про усунення перешкод у користуванні майном

за участю представників сторін:

позивача-Кольвах С.Ю. за довіреністю

відповідача-Петренко О.С. за довіреністю

представники третіх осіб - не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 21.12.2015 у справі № 910/25414/15 задоволений позов ПрАТ «Нео Віта» до ПрАТ"Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" про усунення перешкод у користуванні майном: зобов'язано Приватне акціонерне товариство "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" демонтувати та вивезти із використовуваної Приватним акціонерним товариством "Нео Віта" земельної ділянки площею 7,8146, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Березнева, 12, кадастровий номер :63:127:0075, наступне майно: залізничну колію № 19 із стрілочним переводом № 322 (інв. № 353) - загальною довжиною 398,3 м; залізничну колію № 20 (інв.. № 19) - довжиною 233,5 м; залізничну колію № 21 з стрілочним переводом № 323 (інв. № 353) - загальною довжиною 89,5 м; залізничну колію № 22 (інв. № 19) - загальною довжиною 41,7 м; залізничну колію зі стрілочним переводом № 321 (інв. № 353) - загальною довжиною 399,3 м. З відповідача на користь позивача стягнуто витрати по сплаті судового збору у розмірі 1218 грн..

Не погоджуючись з рішенням відповідач, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, вважає що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні проти вимог, викладених в апеляційній скарзі заперечував, просив залишити їх без задоволення, рішення суду без змін.

Треті особи в судове засідання не з'явились, причина не відома.

Пленум Вищого господарського суду України у постанові № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначив, що за ст. 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи приписи ст. 102 ГПК України, наявність поштових повідомлень про отримання сторонами у справі ухвали апеляційного суду про призначення справи до розгляду, відсутність будь-яких клопотань, з'ясувавши думку представників сторін що з'явились, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутністю представників третіх осіб.

Представником відповідача заявлено клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів вважає клопотання такими, що не підлягають задоволенню з підстав, зазначених в мотивувальній частині постанови апеляційного суду.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, Рішенням № 2 виконкому Київської міської Ради депутатів трудящих від 02.01.1946 поновлено відвід земельної ділянки площею біля 30га Київському Регенератно-Резиновому заводу по вул. Регенераторній.

Рішенням № 1008 виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 20.05.1952 відведено Будівельно-монтажному тресту "Легпромбуду" № 4 Міністерства легкої промисловості СРСР земельну ділянку біля 2,0га біля Регенераторно-Резинового заводу по вул. Регенераторній.

Рішенням № 1168 Виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 13.07.1954 відведено СМУ тресту "Легпромбуд № 4" додаткову земельну ділянку площею 5га по вул. Червоних партизанів, 12.

Рішенням Київської міської ради від 26.06.2007 № 985/1646 "Про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна група "Схід" для експлуатації та обслуговування виробничої бази вул. Березневій, 12 у Дніпровському районі м. Києва" вирішено передати ТОВ "Інвестиційна група "Схід" земельну ділянку площею 7,93 га для експлуатації та обслуговування виробничої бази по вул. Березневій, 12 у м. Києві.

Визнано такими, що втратили чинність рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 20.05.1952 № 1008 та від 13.07.1954 № 1168.

Рішенням Київської міської ради від 27.12.2007 № 1544/4377 "Про передачу земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна група "Схід" для реконструкції території з будівництвом об'єктів житлово-офісного та торговельно-розважального призначення на вул. Березневій, 12 у Дніпровському районі м. Києва "вирішено передати ТОВ "Інвестиційна група "Схід" в довгострокову оренду на 15 років земельну ділянку площею 7,81га для реконструкції території з будівництвом об'єктів житлово-офісного та торговельно-розважального призначення на вул. Березневій, 12 у Дніпровському районі м. Києва, наданих відповідно до рішення Київської міської ради від 26.06.2011 № 985/1646.

На підставі рішення Київської міської Ради від 27.12.2007 № 1544/4377 між Київською міською радою та ТОВ "Інвестиційна група "Схід" укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрованого 20.05.2009 за № 66-6-00515, за умовами якого Київська міська рада передала, а ТОВ "Інвестиційна група "Схід" прийняло в оренду земельну ділянку з наступними характеристиками: місце розташування - вул. Березнева, 12 у Дніпровському районі м. Києва, розмір - 7,8146 га, цільове призначення - для реконструкції території з будівництвом об'єктів житлово-офісного та торговельно-розважального призначення, кадастровий номер - :63:127:0075.

Згідно акту від 11.06.2008 встановлено межі земельної ділянки - об'єкта оренди в натурі (на місцевості).

21.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна група "Схід" (орендар) та Приватним акціонерним товариством "Нео Віта" (суборендар) укладено договір суборенди земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 892, посвідчений приватним нотаріусом Пелех З.Б., за умовами якого, орендар передав суборендареві в строкове платне користування земельну ділянку по вул. Березневій, 12 у Дніпровському районі м. Києва, розміром 7,8146га, з цільовим призначенням - для реконструкції території з будівництвом об'єктів житлово-офісного та торговельно-розважального призначення, кадастровий номер - :63:127:0075, а суборендар зобов'язався сплачувати плату за суборенду об'єкта суборенди та виконувати інші умови договору.

Відповідно акту від 21.07.2015, підписаний та скріплений печатками орендаря та суборендаря, вбачається передача земельної ділянки в користування позивача на умовах суборенди.

За договором купівлі-продажу нерухомості від 24.04.2015, зареєстрований в реєстрі за № 261, посвідчений приватним нотаріусом Демяненко Т.М., ТОВ "Інвестиційна група "Схід" продав, а ПрАТ "Нео Віта" придбав майновий комплекс загальною площею 4 891,10кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вулиця Березнева, будинок 12, тимчасові виробничі споруди та інженерні мережі, призначені для обслуговування комплексу. Майно за договором купівлі-продажу передано покупцю згідно акту приймання-передачі від 24.04.2015.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про усунення перешкод в користуванні землею, мотивуючи вимоги тим, що на земельній ділянці,що перебуває у нього в суборенді знаходиться майно відповідача без належних для того підстав, а саме - рейкові колії та стрілочні переходи, які колись були частиною під'їзної залізничної колії до заводу "Вулкан", розміщеного у м. Києві по вул. Регенераторній, 4.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, господарський суд виходив з того, що майно відповідача перешкоджає праву суборендаря самостійно господарювати на орендованій земельній ділянці. Під'їзні залізничні колії відповідача, що перебувають на суборендованій земельній ділянці, позбавляють позивача права вільно користуватися належним йому майном всупереч ст. 321 Цивільного Кодексу України.

Крім того зазначив, що земельна ділянка по вул. Березневій, 12 у м. Києві не була розмежована згідно Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" від 05.02.2004 № 1457-IV до втрати ним чинності; на ній відсутні об'єкти нерухомого майна, що належать до державної власності і вона не перебуває у постійному користування органів державної влади чи державних підприємств. Оскільки земельна ділянка, орендована позивачем, знаходиться у м. Києві, тобто в межах населеного пункту та належить до комунальної власності, то Київська міська рада, як орган місцевого самоврядування наділений повноваженнями розпоряджатись вказаною земельною ділянкою.

Заперечуючи проти рішення суду, відповідач вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно не зупинив провадження у справі до розгляду господарським судом вимог щодо скасування рішень КМР та визнання недійсним договору оренди, укладеним з ТОВ «ІГ «Схід», тобто визнання недійсним договору оренди та рішень Ради, на підставі яких даний договір укладено, тягне недійсність та припинення договору суборенди, укладеного з позивачем; суд не звернув увагу на існування спорів, що перебувають в провадженні господарського суду Київської області № 911/992/13, № 911/3427/13; суд самоусунувся від аналізу договорів оренди та безпідставно не скористався приписами ст. 83 АПК України, враховуючи що договори суперечать чинному законодавству та інтересам держави та суспільства; суд припустився помилки зазначив, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель залізничного транспорту; на зміст права власності не впливає фізичний стан майна, ні його місцезнаходження.

Крім того, на думку відповідача право власності на майно у нього є безстроковим, тоді як у позивача строковим на 9 років, тобто є конфлікт інтересів, тому враховуючи суспільну значущість інтересів апелянта, ніж позивача, необхідність захисту саме інтересів апелянта від посягань на них позивача, судом залишено поза увагою.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Колегія суддів відхиляє зауваження відповідача щодо пріоритетності захисту саме його інтересів ніж позивача з огляду на безстроковість права власності на майно, оскільки за змістом ст. 4-2, ст. 4-3 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) від 12.04.2012 року N 9-рп/2012, гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Принцип рівності перед законом і судом розглядається лише в одному аспекті - рівності суб'єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їхніх особистих рис та якостей. Зазначалося, що з принципу рівності перед законом і судом випливає, що правосуддя здійснюється незалежно від правового статусу учасників процесу, їхнього майнового стану, форми власності й інших критеріїв; процесуальне становище учасників судочинства визначається тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим; процесуальний порядок вирішення справ визначається процесуальною формою.

Відповідно до п. 3.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 20 частини першої статті 106, частини першої статті 111-13 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв'язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012 засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Аналогічна позиція викладена у рішеннях Європейського суду у справі "Салов проти України" (Заява N 65518/01) від 06.09.2005 року; у справі "Надточій проти України" (Заява N 7460/03) від 15.05.2008 року; рішенні у справі "Жук проти України" (Заява N 45783/05) від 21.10.2010 року; рішенні у справі "Федоров і Федорова проти України" (Заява N 39229/03) від 07.07.2011 року.

Відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов'язує (рівно, як і зобов'язують інші речові права щодо майна). В статті 322 ЦК України зазначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (норми даної статті поширюються не лише на власника, а й на особу, яка наділена майновими правами щодо нього у найбільшому обсязі).

За змістом ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК передбачено, що з 01.01.2010р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Як зазначалось вище, за договором купівлі-продажу нерухомості від 24.04.2015, зареєстрований в реєстрі за № 261, посвідчений приватним нотаріусом Демяненко Т.М., ПрАТ "Нео Віта" придбав у ТОВ "Інвестиційна група "Схід" майновий комплекс загальною площею 4 891,10кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вулиця Березнева, будинок 12, тимчасові виробничі споруди та інженерні мережі, призначені для обслуговування комплексу. Таким чином, наявність на земельній ділянці об'єктів нерухомості що належать на праві власності надають позивачеві можливість переоформити право користування земельної ділянки на себе, в межах, необхідних для обслуговування майна, проте не позбавляє права на користування земельною ділянкою на умовах суборенди.

При цьому, знов ж такі посилаючись на пріоритетність права власності відповідача перед позивачем, апелянт не звернув увагу на те, що право власності на майновий комплекс у позивача не є строковим, а 9років це строк користування земельною ділянкою на якій розташоване майно на умовах суборенди, та підтверджується нотаріально оформленими документами що мають відповідну реєстрацію, тоді як у відповідача крім балансу, на якому обраховуються залізничні колії ( під'їзні колії) з стрілочним переводом, відсутні будь-які докази щодо належності земельної ділянки до земель залізничного транспорту.

Посилаючись на постанову Верховного суду України № 3-150гс14 від 14.10.2014 у справі № 911/3427/13, як підставу скасування оскаржуваного рішення, відповідач не звернув увагу на те, що на земельній ділянці перебувало нерухоме майно, зокрема локомотивне депо, адміністративно-побутові приміщення, павільйон, блокпост, естакада, тощо Міністерством транспорту України ПрАТ "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" за актом передачі нерухомого майна.

Разом з тим, під'їзні колії не є нерухомим майном, або складовою такого майна,переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення відповідно до ст. 181 ЦК України.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача що стан (непридатний для використання) речей не впливає на приналежність права власності, оскільки з долучених до матеріалів справи фотокарток місця знаходження колій, інвентарних карток обліку основних засобів станом на 18.12.1998 є внутрішньозаводськими залізничними коліями, непридатними для використання, не використовуються жодної зі сторін та можуть бути демонтовані.

Статтею 68 ЗК України, статтею 6 Закону України "Про залізничний транспорт", статтею 23 Закону України "Про транспорт" встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно Правил обслуговування залізничних під'їзних колій (статті 12, 64 - 77 Статуту) до залізничних під'їзних колій належать колії, що з'єднані із загальною мережею залізниць безперервною рейковою колією і належать підприємствам, підприємцям, організаціям, установам, незалежно від форм власності, а також громадянам - суб'єктам підприємницької діяльності (далі - підприємство). Залізничні під'їзні колії призначено для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств у взаємодії із залізничним транспортом загального користування.

У справі що переглядається, зокрема акту обстеження земельної ділянки від 16.09.2015, підписаного та складеного за участю представників позивача та відповідача вбачається, що колії не мають примикання до залізничних колій станції Дарниця, частина колій взагалі відсутня.

Відповідно довідки ТОВ «завод Вулкан», довідки Київського МБТІ станом на 2013рік, залізничний під'їзд, частина споруд та будівель знесені.

Колегія суддів звертає увагу на те, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ромасенко Н.Ф., у відповідності до наказу Мінюсту України від 27.10.1999р. № 68/5 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна», акта про проведення прилюдних торгів, затвердженого начальником ВДВС Дарницького РУЮ посвідчено, що ЗАТ «Вулкан Правекс» належать нежитлові будівлі загальною площею 99 768,50кв.м., що розташовані на земельній ділянці площею 30га по вул. Регенераторна,4 м. Києва, що раніше належали КП «Завод Вулкан» за договором купівлі-продажу від 18.05.1993, номер у реєстрі № 3762.

З технічних паспортів вбачається розташування по вул. Березневій, 12 у місті Києві під'їзних залізничних колій, які не відносяться до залізничного транспорту та не належать до державної власності, а земельні ділянки під ними - до земель залізничного транспорту.

Вищевикладене свідчить про те, що станом на 1993р. земельна ділянка не відноситься до земель залізничного транспорту, відповідачем не використовувалась, не обслуговувалась, таким чином колегія суддів критично відноситься до акту приймання-передачі нерухомого майна, затвердженого Мінтрансу України № 746 від 30.10.2001, наданого відповідачем в якості доказу перебування на земельній ділянці нерухомого майна, що належить останьому.

Посилання на самоусунення суду щодо застосування до договору суборенди приписів ст. 83 АПК України є безпідставним з огляду на наступне.

У п. 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" дано таку вказівку: якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України). Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Відповідно до ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину.

Разом з тим, по-перше,- усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою на умовах суборенди за її цільовим призначенням не надає право суду здійснювати аналіз законності договору, стороною якого відповідач не є; по-друге, в провадженні господарського суду перебуває справа № 910/29813/15 за позовом Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" про скасування рішення Київської міської ради № 985/1646 від 26.06.2007 р. та № 1544/4377 від 27.12.2007р.; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, загальною площею 7, 8146га, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Березнева, 12, кадастровий номер :63:127:0075, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна група "Схід" та Київською міською радою. Враховуючи, що договір суборенді має похідний характер від правовідносин що склались за договором оренди, суд знов позбавлений можливості застосувати норми ст. 83 ГПК України.

Слід наголосити, що скасування рішення Рад та визнання договору оренди (суборенди) земельної ділянки недійсними автоматично не встановлює за ПрАТ "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" права власності чи право постійного користування землю з наявністю нерухомого майна що належить ТОВ «Нео Віта» чи іншим особам.

Щодо зауважень на необхідність зупинення провадження у справі до розгляду справи Окружним адміністративним судом м. Києва № 826/5104/16 за позовом ПрАТ "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" до Київської міської ради, треті особи: ТОВ "Інвестиційна група "Схід" та ПрАТ "Нео Віта" про визнання протиправними та скасування рішень, колегія суддів також вважає їх безпідставними з огляду на викладені вище доводи, а також ту обставину, що з відповідним адміністративним позовом відповідач звернувся лише 06.04.2016 про що свідчить ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва № 826/5104/16, при наявності ухвали господарського суду м. Києва від 27.11.2015 про порушення провадження у справі № 910/29813/15 про скасування зазначених рішень Київської міської ради.

Дані обставини свідчать про зловживання відповідачем у справі правами, передбаченими ст. 22 ГПК України, а тому клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до розгляду Київським апеляційним господарським судом справи № 910/29813/15 та клопотання про зупинення провадження до розгляду Окружним адміністративним судом м. Києва справи № 826/5104/16 не підлягають задоволенню.

Відповідачем не доведено у чому полягає суперечливість чинному законодавству та інтересам держави та суспільства укладені договори та вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст.99, ст.101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 21.12.2015 у справі № 910/25414/15 - без змін.

2. Матеріали справи повернути господарському суду м.Києва .

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді К.В. Тарасенко

С.А. Гончаров