ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.04.2016 Справа № 920/317/16

За позовом: Товариства з додатковою відповідальністю «Сумське автотранспортне підприємство 15955», м. Суми

до відповідача: Управління «Центр надання адміністративних послуг», м. Суми

про визнання права власності

суддя Лиховид Б.І.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 28.12.2015

від відповідача: ОСОБА_2, розпорядження № 72-к від 19.02.2016

у судовому засіданні брала участь секретар судового засідання Мітіна Н.М.

Суть спору: позивач у позовній заяві просить суд визнати за ним право власності на наступні об`єкти нерухомості, які розташовані на території м. Суми за адресою: м. Суми, вул. Чернігівська, 15: адміністративна будівля з прибудовою (А-І, А`-ІІ, цегла, загальна площа 130,9 кв. м.); Убиральня («Б», цегла); Трансформаторна («В», цегла, загальна площа 3,6 кв. м.); Навіс («Г», цегла); Склад («Д», цегла, загальна площа 5,1 кв. м.); Навіс («Е», цегла); Навіс («Ж», цегла); Замощення (№ 1, асфальт); Огорожа (№ 1-2, металева).

Представник позивача у даному судовому засіданні підтримує позовні вимоги повністю.

Представник відповідача у дане судове засідання подав заперечення № 14-01-12/1071 від 06.04.2016, в якому заперечує проти позовних вимог, оскільки відповідач ніяким чином не порушував прав позивача, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, дослідивши та оцінивши надані докази по справі в їх сукупності, суд встановив:

На балансі Товариства з додатковою відповідальністю «Сумське автотранспортне підприємство 15955» (позивач) перебувають наступні об`єкти нерухомості, які розташовані за адресою: м. Суми, вул. Чернігівська, 15: адміністративна будівля з прибудовою (А-І, А`-ІІ, цегла, загальна площа 130,9 кв. м.); Убиральня («Б», цегла); Трансформаторна («В», цегла, загальна площа 3,6 кв. м.); Навіс («Г», цегла); Склад («Д», цегла, загальна площа 5,1 кв. м.); Навіс («Е», цегла); Навіс («Ж», цегла); Замощення (№ 1, асфальт); Огорожа (№ 1-2, металева).

Земельна ділянка, на якій розташовані зазначені об`єкти нерухомості перебувають у користуванні позивача на підставі договору оренди земельної ділянки від 29.05.2015.

Комунальним підприємством «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» було проведено інвентаризацію зазначених вище будівель та складено на них технічний паспорт, а також надано позивачу довідку характеристику № 9437737 від 17.02.2016 стосовно місця розташування спірних об`єктів нерухомості та їх балансової вартості.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначає, що вище зазначене нерухоме майно було збудовано протягом 80-х років і у нього відсутні всі документи, необхідні для реєстрації права власності на нього, а тому позивач позбавлений можливості здійснити вказану реєстрацію і тому звернувся до суду за захистом права власності.

Позивач відповідачем по справі вказує Управління «Центр надання адміністративних послуг».

Правовідносини у сфері державної реєстрації прав власності, інших речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року № 1127.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до вимог статті 11 вищевказаного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених законодавством, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується позивачем, на день розгляду, позивач документи на проведення державної реєстрації права власності в установленому законом порядку до Управління не подавав і не отримував відмову в державній реєстрації права власності, а тому у даному випадку відсутні дії (бездіяльність) з боку державного реєстратора щодо порушення прав позивача у будь-який спосіб.

У відповідності до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Статтею 328 зазначеного Кодексу встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Стаття 129 Конституцій України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Статтею 32 ГПК України встановлено, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правопідтверджувальні документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Таким чином, законодавство України саме на позивача покладає обов'язок належними та допустимими доказами довести правомірність набуття ним права власності на певне нерухоме майно.

Згідно зі ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, так як рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному зясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Враховуючи, що відповідач ніяким чином не порушував прав позивача, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та відмовляє в їх задоволенні.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України, при відмові у позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складене 18.04.2016

СУДДЯ Б.І. ЛИХОВИД