ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р.Справа № 922/657/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Коваленко М.Ю.

розглянувши справу

за позовом дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, 04116, Київ, вул. Шолуденка, 1, ;

до комунального підприємства Харківські теплові мережі, 61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11, ;

про стягнення 410 230,83 грн.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 138/16 від 01.02.2016 р.);

відповідача ОСОБА_2 (довіреність № 38-4055/391 від 27.10.2010 р.).

В розпочатому 11.04.2016 року судовому засіданні представнику позивача роз'яснено права і обов'язки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22, 81-1 ГПК України.

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Суть спору:

Дочірня компанія Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до комунального підприємства Харківські теплові мережі про стягнення 410 230,83 грн., з яких: борг у розмірі 263 701,08 грн., пеня 46 188,43 грн., штраф у розмірі 12 306,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 78 528,53 грн., 3% річних у розмірі 9 506,79 грн.

Свої вимоги позивач мотивує неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором про реструктуризацію заборгованості № 14/12-73 від 28.05.2012 р., а також несвоєчасним виконанням відповідачем рішень господарського суду Харківської області від 22.01.2014 р. по справі № 922/1000/13-г та від 21.10.2014 р. по справі № 922/3537/14.

Ухвалою господарського суду Харківської області про порушення провадження у справі від 11.03.2016 р. розгляд справи було призначено на 23.03.2016 р.

В судовому засіданні 23.03.2016 р. суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просив суд задовольнити позов повністю. Разом з тим, представник позивача заперечив проти задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій з підстав, викладених у письмових поясненнях (вх. № 11085 від 05.04.2016 р.), зокрема зазначивши, що вказане клопотання відповідача є необґрунтованим та не підтверджено належними доказами.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. № 9699 від 23.03.2016 р.), а його повноважний представник в судовому засіданні позовні вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 263 701,08 грн. за період з серпня по січень 2016 р. за договором про реструктуризацію заборгованості № 14/12-73 від 28.05.2012 р. визнав повністю, зокрема зазначивши, що причиною неналежного виконання зобовязань в частині оплати є те, що підприємство відповідача тривалий час знаходиться у тяжкому фінансовому стані, викликаному зокрема неплатежами різних категорій споживачів за спожиту теплову енергію, невідповідністю тарифів за теплову енергію для населення фактичними витратами на її виробництво.

Разом з тим, представник відповідача підтримав заявлене ним у попередньому судовому засіданні клопотання про зменшення розміру пені та штрафу на 50%, мотивуючи його тяжким фінансовим становищем відповідача, яке викликане, зокрема, неплатежами різних категорій споживачів за спожиту теплову енергію, невідповідністю тарифів за теплову енергію для населення фактичним витратам на її виробництво.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до пункту 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - під час розгляду інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, немає значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, рішенням господарського суду Харківської області від 18.04.2013 р. по справі № 922/1000/13-г позов задоволено частково, стягнуто з комунального підприємства Харківські теплові мережі на користь ДК Газ України НАК Нафтогаз України суму основного боргу у розмірі 14 650,06 грн., пеню у розмірі 3 123,38 грн., 7% штрафу у розмірі 4 614,77 грн., 3% річних у розмірі 1 630,17 грн., інфляційні витрати у розмірі 410,61 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.01.2014 р. по справі № 922/7/14 позов задоволено частково, стягнуто з стягнуто з комунального підприємства Харківські теплові мережі на користь ДК Газ України НАК Нафтогаз України пеню у розмірі 3 517,33 грн., 3% річних у розмірі 1 745,50 грн., інфляційні витрати у розмірі 87,90 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.10.2014 р. по справі № 922/3537/14 позов задоволено частково, стягнуто з стягнуто з комунального підприємства Харківські теплові мережі на користь ДК Газ України НАК Нафтогаз України заборгованість у розмірі 43 950,18 грн., пеню у розмірі 1 011,15 грн., штраф у розмірі 1 538,26 грн., 3% річних у розмірі 282,31 грн., інфляційні витрати у розмірі 1 025,50 грн.

При цьому вищевказаними рішеннями суду встановлено наступні факти:

28.05.2012 року між позивачем (кредитором) та відповідачем (боржником) було укладено Договір про реструктуризацію заборгованості № 14/12-73 (далі-Договір), відповідно до п. 1.1 якого, кредитор та боржник домовились про розстрочення заборгованості у вигляді основного боргу (далі-реструктуризація), що виникла у боржника перед кредитором за Договором поставки природного газу від 23.09.2009 року № 06/09-1153-БО-32 (далі-Договір поставки природного газу).

У відповідності до п. 2.1 вищенаведеного Договору № 14/12-73 від 28.05.2012р., загальна сума основного боргу, що підлягає реструктуризації відповідно до п. 1.1 цього Договору, складає 3516013,75 грн., станом на 31.03.2012 року, що підтверджується Актом звірки розрахунків.

Пунктом п.2.2 Договору № 14/12-73 від 28.05.2012р. боржник (відповідач) зобов'язався сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану у п. 2.1 цього договору, шляхом сплати зобов'язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості, зазначеного у цьому пункті. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника (відповідача) на рахунок кредитора у сумі, визначеній цим графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.

За змістом п.2.3. договору зобовязання боржника по сплаті чергового платежу вважаються виконаними за умови надходження на рахунок кредитора грошових коштів в термін та сумі, встановлених у п.2.2. цього договору на відповідний місяць.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками та діє до 30 квітня 2032 року, а в частині виконання зобовязань за договором - до їх повного здійснення (п.5.1. договору).

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Із обставин справи вбачається, що у даному випадку правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі договору про реструктуризацію заборгованості № 14/12-73 від 28.05.2012 р., в якому сторони вільно на власний розсуд визначили низку цивільних прав та обов'язків, що підлягають виконанню з боку сторін, оскільки відповідно до наведених вимог законодавства ці умови є обов'язковими для сторін.

Згідно з приписами ст. ст. 509, 510 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Проте, як зазначав позивач в позовній заяві та підтверджується матеріалами справи, відповідач порушив взяті на себе договірні зобов'язання, а саме, оплату в строки, встановлені вищенаведеним пунктом п. 2.2 договору № 14/12-73 від 28.05.2012 р. своєчасно та в повному обсязі не здійснив, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за період: з серпня 2014 року по січень 2016 року за вищевказаним договором № 14/12-73 від 28.05.2012р., яка склала 263 701,08 грн.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, в установлений строк, відповідно до закону, інших правових актів, договору, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, крім передбачених законом випадків.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи те, що відповідач не вчинив необхідних дій, передбачених сторонами у п. 2.2 договору № 14/12-73 від 28.05.2012 р., проти позову не заперечував та визнав наявну у нього перед позивачем заборгованість, будь-яких доказів, які свідчили б про погашення боргу у повному обсязі станом на день розгляду справи суду не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 263 701,08 грн. за договором про реструктуризацію заборгованості № 14/12-73 14 569,66 грн. від 28.05.2012 р. за період з серпня 2014 р. по січень 2016 р. є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання відносно позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, суд керується положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України, згідно якої встановлено, що боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому суд вважає правомірними заявлені вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми 3% річних та інфляційних витрат за весь час прострочення виконання, нарахованих на суму основної заборгованості у розмірі 14 650,06 грн., встановлену рішенням господарського суду Харківської області від 28.04.2013 р. у справі № 922/1000/13-г та на суму основної заборгованості у розмірі 43 950,18 грн., встановлену рішенням господарського суду Харківської області від 21.10.2014 р. у справі № 922/3537/14.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Відповідно до листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р. "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" індекси інфляції розраховуються Міністерством статистики України починаючи з серпня 1991 р. щомісячно і публікуються в пресі, зокрема, газеті "Урядовий кур`єр" в період з 5 по 10 число наступного за звітним місяця.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно слід рахувати, що сума внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши поданий позивачем розрахунок 3% річних, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в загальному розмірі 9 506,79 грн., а саме: 1 164,06 грн., нарахованих на суму боргу у розмірі 14 650,06 грн., встановлену рішенням господарського суду Харківської області по справі № 922/1000/13-г за період з 04.03.2013 р. по 03.03.2016 р., враховуючи часткову оплату боргу відповідачем 24.12.2014 р. у розмірі 4 315,78 грн.; 2 029,52 грн., нарахованих на суму боргу у розмірі 43 950,18 грн., встановлену рішенням господарського суду Харківської області по справі № 922/3537/14 за період з 19.08.2014 р. по 03.03.2016 р.; 6 313,21 грн., нарахованих на суму боргу, яка утворювалась відповідно до умов договору про реструктуризацію заборгованості № 14/12-73 від 28.05.2012 р. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних витрат, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат в загальному розмірі 78 528,53 грн., а саме: 7 343,89 грн., нарахованих на суму боргу у розмірі 14 650,06 грн., встановлену рішенням господарського суду Харківської області по справі № 922/1000/13-г за період з березня 2013 р. по січень 2016 р., 21 799,29 грн., нарахованих на суму боргу у розмірі 43 950,18 грн., встановлену рішенням господарського суду Харківської області по справі № 922/3537/14 за період з серпня 2014 р. по січень 2016 р., 49 385,35 грн., нарахованих на суму заборгованості, яка утворювалась відповідно до умов договору про реструктуризацію заборгованості № 14/12-73 від 28.05.2012 р. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, позивачем заявлено до стягнення штраф в розмірі 12 306,00 грн. та пеню в розмірі 46 188,43 грн.

Частиною першою ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 3.4 Договору № 14/12-73 від 28.05.2012р. сторони передбачили, що за прострочення виконання зобов'язань, вказаних у п. 2.2 Договору, боржник (відповідач) зобов'язується сплатити кредитору (позивачу) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад тридцяти днів додатково сплатити штраф в розмірі 7 % від суми простроченого платежу.

Як свідчать матеріали справи, позивачем був наданий обґрунтований розрахунок пені та штрафу за весь період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, відповідно до якого сума пені складає 46 188,43 грн. та сума 7% штрафу складає 12 306,00 грн.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем вказаних сум, суд встановив, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства та умовам Договору.

Розглянувши клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені та штрафу на 50%, суд зазначає наступне.

Як вбачається з наданих до суду доказів, першочерговим завданням та ціллю Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (відповідача) є виробництво, транспортування, розподіл та реалізація теплової енергії усім групам споживачів за тарифами, що регулюються відповідно до чинного законодавства. Відповідач є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова.

Відповідач не є організацією, метою створення якої є отримання прибутку. Фінансування останнього здійснюється за рахунок платежів від надання послуг населенню та підприємствам, установам і організаціям, фінансується за рахунок бюджетних коштів. Тривалий час підприємство знаходиться у тяжкому фінансовому стані, викликаному зокрема неплатежами різних категорій споживачів за спожиту теплову енергію, невідповідністю тарифів за теплову енергію для населення фактичним витратам на її виробництво. В 2015 році 87,4% від загального обсягу виробленої теплової енергії споживалося населенням. Станом на 01.03.2016 року загальна сума заборгованості за теплову енергію складає 2,1 млрд. грн., у тому числі заборгованість населення становить 1,3 млрд. грн., бюджетних установ 459,9 млн. грн., госпрозрахункових підприємств 173,6 млн. грн., заборгованість місцевого бюджету з субсидій та пільг 207,9 млн. грн.

Також слід зазначити, що Законом України "Про тимчасову заборону стягнення пені з громадян України за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги" № 486/96 від 13.11.1996 року до 01.01.2011 року було заборонено нараховувати та стягувати з громадян пеню за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг, що не ініціювало проведення оплат та позбавляло КП "Харківські теплові мережі" джерела погашення по штрафних санкціях. Хоча з 01.01.2011 року заборона на нарахування й стягнення пені знята, але й дотепер розмір пені для населення не передбачений жодним нормативним актом, що унеможливлює її нарахування та стягнення. Законом України "Про реструктуризацію заборгованості по квартирній платі, платі за житлово-комунальні послуги, спожитий газ і електроенергію" дозволяється реструктуризувати заборгованість за комунальні послуги строком до 5 років. Станом на 01.03.2016 року сума реструктуризованої заборгованості складає 93,0 млн. грн.

Водночас, фінансовий стан підприємства підтверджується балансом підприємства на 31.12.2015 року, у якому відображені збитки підприємства. Сума збитків станом становить 234,1 млн. грн., про що свідчить наявний в матеріалах справи відповідний баланс (а.с.94).

Крім того, постановою КМУ від 18.06.2014 р. № 217 затверджений Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу. Цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу. Уі категорії споживачів, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, сплачують їх вартість шляхом перерахування коштів виключно на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії поживачів. Кошти, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з реєстром нормативів перерахування коштів, затвердженим Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, на рахунок гарантованого постачальника природного газу, теплогенеруючої організації, теплопостачальної організації, тепло транспортуючої організації. Тобто, перерахування коштів за природний газ здійснюється відповідно до Порядку розподілу коштів з урахуванням встановлених нормативів перерахування коштів.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Суд, об'єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем та його тяжкий матеріальний стан, враховуючи статус відповідача, а також інтереси сторін та ступінь вини відповідача у виконанні покладених на нього договірних зобов'язань щодо оплати отриманого природного газу, вважає заявлене клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу та пені на 50% обґрунтованим винятковістю обставин та таким, що підлягає задоволенню.

За таких обставин, суд зменшує розмір пені та штрафу на 50%, в звязку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 23 094,42 грн. пені та 6 153,00 грн. штрафу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України та приписами п.3.17.4. постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р., в звязку з чим судові витрати у даній справі покладаються на відповідача, з вини якого спір доведено до суду, в сумі 6 153,46 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 49, 82, п. 3 ст. 83, ст. ст. 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з комунального підприємства Харківські теплові мережі (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11, ) на користь дочірньої компанію Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України (04116, Київ, вул. Шолуденка, 1, ) заборгованість у розмірі 263 701,08 грн., пеню у розмірі 23 094,42 грн., штраф у розмірі 6 153,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 78 528,53 грн., 3% річних у розмірі 9 506,79 грн. та 6 153,46 грн. витрат зі сплати судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В задоволенні позовних вимог в частини суми пені у розмірі 23 094,42 грн. та штрафу у розмірі 23 094,42 грн., заявлених до стягнення відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 15.04.2016 р.

Суддя ОСОБА_3