ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2016 р. Справа № 920/1456/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 01.08.2015 року.

відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю №2 від 23.10.2015 р., ОСОБА_3 за довіреністю №2 від 23.10.2015 року.

третя особа - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю СХ - Технік (вх. № 439 С/3-12) на рішення господарського суду Сумської області від 21 лютого 2016 року по справі № 920/1456/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю СХ - Технік, с. Щиборівка, Красилівський район, Хмельницька область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фізична особа - підприємець ОСОБА_4, м. Горлівка, Донецька область

до Товариства з обмеженою відповідальністю Грабовське, с. Грабовське, Краснопільський район, Сумська область

про стягнення 529538,22 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 21.01.2015 року по справі №920/1456/15 (колегія суддів у складі: головуючи суддя Б.І. Лиховид, суддя Л.А. Костенко, суддя В.В. Яковенко) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Грабовське на користь Товариства з обмеженою відповідальністю СХ - Технік 69483,89 грн. інфляційних збитків, 18309,43 грн. 3% річних, 1316,90 грн. витрат по сплаті судового збору, 4456,30 грн. витрат по оплаті послуг адвоката. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю СХ - Технік звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з урахуванням доводів до апеляційної скарги від 05.04.2016 №3664, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 21.01.2015 року по справі №920/1456/15 в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Товариство з обмеженою відповідальністю Грабовське надало відзив, у якому проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечує, вважає, що оскаржуване рішення прийнято при повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, із дотриманням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим відсутні підстави для його скасування.

Представник Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 надав пояснення на апеляцій.

Для забезпечення повного, всебічного та об'єктивного дослідження матеріалів справи в судовому засіданні 05.04.2016 була оголошена перерва до 14.03.2016 рокуну скаргу, зазначивши, що підтримує апеляційну скаргу в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до умов якого третя особа надала транспортні послуги відповідачу на загальну суму 667 367,24 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами виконаних робіт від 25.09.2012 року, від 30.09.2012 року, від 11.10.2012 року, від 20.10.2012 року, від 31.10.2012 року, від 23.11.2012 року, підписаних та скріплених печатками зобовязаних контрагентів.

14.09.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Грабовське (замовник - відповідач по справі) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (перевізник - третя особа по справі) було укладено договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 2

Відповідно до умов договору перевізник зобовязується здійснити власним або залученим транспортом перевозку цукрового буряка до пункту призначення, вказаного замовником, а замовник зобовязується оплатити надані послуги по перевезенню за цим договором (пункт 1.1 договору).

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 прийняті на себе зобовязання з надання послуг замовнику виконав в повному обсязі, здійснив перевезення вантажу на загальну суму 572940,00 грн., що підтверджується наявними у справі копіями актів виконаних робіт (а.с. 9-13, том 1).

Відповідач, на виконання умов договору № 2 від 14.09.2012 року, частково оплатив надані транспортні послуги на суму 349131,88 грн.

15.07.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю СХ Технік (позивач у справі) та третьою особою було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ФОП ОСОБА_4 передав позивачу право вимагати від відповідача сплати заборгованості по договору № 2 від 14.09.2012, чим і обґрунтовуються позовні вимоги про стягнення з відповідача 318235,36 грн. боргу.

Повідомленням від 17.07.2015 року позивач повідомив відповідача про уступку права вимоги, але відповідач заборгованість не сплатив, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача боргу в розмірі 318235,36 грн. та нарахованих 3% річних в розмірі 246632,40 грн. та інфляційних втрат в розмірі 26160,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як зазначалось вище, відповідач не визнає заборгованість в сумі 318235,36 грн., посилаючись на те, що дана була зарахована на підставі взаємозаліку сторін.

Частиною 3 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Інших обмежень права кредитора на укладення договору уступки вимог законодавство не містить.

Отже, за договором відступлення права вимоги (цессії) не припиняються первісні зобов'язання сторін, а відбувається заміна однієї із сторін первісного зобов'язання на певних, визначених таким договором умовах. При цьому, цивільним законодавством не вимагається оплатного відступлення прав вимоги від первісного кредитора до набувача.

24.11.2014 року між ТОВ «Грабовське» та ТОВ ОСОБА_5.-ДРУЖБА було укладено договір про відступлення права вимоги за № 1, відповідно до умов якого відповідач набув права вимагати від ФОП ОСОБА_4 сплати заборгованості за укладеним між ТОВ ОСОБА_5.-ДРУЖБА та ФОП ОСОБА_4 договором поставки № 964 від 04.12.2012 в сумі 975 000,00 грн. (пункт 1.1 договору).

ТОВ «Грабовське» листом від 24.11.2014 року №140 повідомило третю особу про здійснення заміни кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги за договором поставки № 964 від 04.12.2012 року.

Отже, відповідач є новим кредитором по відношенню до зобовязань третьої особи за вказаним договором поставки.

Заявою №141 від 25.11.2014 року зобовязання ТОВ «Грабовське» та ФОП ОСОБА_4 припинено заліком зустрічних однорідних вимог на суму 318235,36 грн.

Стаття 202 Господарського кодексу України до відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина 1 статті 598 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частина 2 цієї ж статті закріплює, що припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 601 ЦК України встановлено такий спосіб припинення зобов'язання як зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. При цьому, зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що зарахування являє собою спосіб припинення зобов'язання і можливе за наявності умов зустрічності та однорідності вимог, настання строків виконання зобов'язання, а також відсутності спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Тобто, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). При цьому, з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог:

1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням

здоров'я або смертю;

2) про стягнення аліментів;

3) щодо довічного утримання (догляду);

4) у разі спливу позовної давності;

5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зважаючи на викладене, зарахування являє собою спосіб припинення зобов'язання і можливе за наявності умов зустрічності та однорідності вимог, настання строків виконання зобов'язання, а також відсутності спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Тобто, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). При цьому, з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, це означає, що сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі); зрілість вимог - необхідно щоб термін виконання зобов'язань вже настав, або був визначений моментом запитання, чи що б термін не був указаний взагалі, тобто виконання можна вимагати в будь-якій момент; ясність вимог.

Частина 2 ст. 601 ЦК України передбачає, що зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Це означає, що заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування. Саме таким чином сформульовані положення Господарського кодексу щодо припинення зарахуванням господарських зобов'язань (ч. 3 ст. 203 ГКУ).

Подібної правової позиції дотримується і Виший господарський суд України, який зазначає, що "за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін, і, якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду" (постанова Вищого господарського суду України від 22.07.2004 року № 15-03/186).

Отже, особа, яка не згодна з проведенням такого зарахування, має право оскаржити таку угоду у судовому порядку на підставі ст. 16 ЦК України.

Доказів звернення ФОП ОСОБА_6 з відповідним позовом суду не подано.

Заява відповідача про припинення №141 від 25.11.2014 року зобовязання заліком зустрічних однорідних вимог у сумі 318235,36 грн. не викликає сумнівів в дійсності, оскільки ч. 2 ст. 601 Цивільного кодексу України встановлено, що зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до частини 3 статті 203 ГК України, господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Ця норма не виключає часткового зарахування, згідно з яким менше за розміром зобовязання припиняється повністю, а більше збільшується на суму заліку.

Разом з тим, судова колегія відзначає, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Отже, з огляду на викладене, зустрічні однорідні вимоги можуть бути зарахованими лише за наявності трьох вищенаведених умов в сукупності, а тому відсутність однієї із таких вимог унеможливлює проведення зарахування таких вимог.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Як вбачається із матеріалів справи, зобов'язання обох сторін є грошовими, в обох зобов'язаннях мова йде про взаємні вимоги грошових сум в одній і тій самій валюті, строк виконання по яких настав відповідно до умов укладених договорів.

Випадки, недопустимості зарахування зустрічних вимог, передбачені ст. 602 ЦК України, за даних обставин відсутні (Такої правової позиції додержується Верховний Суд України у постанові від 01.11.2005 року у справі №15/154).

Заява №141 від 25.11.2014 року про припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог була направлена відповідачем, про що свідчить належним чином здійснена відправка даної заяви.

В обґрунтування апеляційних вимог скаржник вказує, що заява №141 від 25.11.2014 року про припинення зобов'язань заліком зустрічних однорідних вимог позову була наплавлена не за місцем реєстрації ФОП ОСОБА_6

Згідно з Законом України „Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб підприємців від 15.05.2003 року за № 755-IV зміни до установчих документів юридичної особи, а також зміна прізвища, імя та по батькові або місця проживання фізичної особи підприємця підлягають обовязковій державній реєстрації шляхом внесення відповідних змін до записів єдиного державного реєстру в порядку, встановленому цим Законом.

З копії свідоцтва серії №В03 №626260 про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_6 вбачається, що місце проживання останнього зазначено 84637, АДРЕСА_1.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України"" від 14.04.2014 року № 405/2014 (в редакції на момент направлення заяви №141 від 25.11.2014 року), яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України", Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-УІІ, а також розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція", яке зупинено дію розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1079-р від 05 листопада 2014 р., на території Донецької області проводиться антитерористична операція.

Періодом проведення антитерористичної операції вважається час з 14 квітня 2014 року до дати набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Для організації і проведення антитерористичних операцій та координації діяльності суб'єктів, які ведуть боротьбу з тероризмом чи залучаються до антитерористичних операцій, згідно з Указом Президента України 11.12.1998 року створено Антитерористичний центр при СБ України.

Зона АТО залишається незмінною та визначена Наказом СБУ -Антитерористичним центром №33/б/а від 07.10.2014 року „Про визначення районів проведення антитерористичної операції та терміни її проведення", де чітко визначений населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Під час активної фази АТО на території міста, тобто за обставин фактичного ведення бойових дій, силового захвату незаконними озброєними формуваннями органів місцевої влади та правоохоронних органів, неможливістю забезпечення належного рівня безпеки та сплеску кримінальних злочинів, за для збереження життя персоналу, майна та коштів було зупинено роботу майже усіх підприємств, організацій, банківських установ та органів місцевої влади.

У звязку з загостренням ситуації у Східному регіоні, за для уникнення ризику загрози життю і здоровю працівників поштового звязку, з 27.10.2014 року Державне підприємство «Укрпошта» зупинила приймання і доставку поштових відправлень до міста Горлівка.

Дана інформація була опублікована на сайті «Урядовий портал» та вважається такою, що доведена до відома зацікавлених осіб.

ФОП ОСОБА_4 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, яке є місцем проведення АТО.

11.10.2014 року ФОП ОСОБА_4 повідомив відповідача, що адреса для відправлення поштової кореспонденції є Київська область, м. Вишгород, вул. Космонавтів, 9 (а. с. 50, том 1). Даний лист містить особистий підпис ОСОБА_4

Позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б підтверджували його доводи щодо сфабрикованості листа ФОП ОСОБА_4 від 11.10.2014 року.

Враховуючи загальновідомий факт проведення антитерористичної операції на тимчасово окупованих територіях України та відсутність поштового звязку у м. Горлівка Донецької області, у відповідача не було підстав для сумнівів щодо направлення документів ФОП ОСОБА_4 за адресою: Київської області, м. Вишгород, вул. Космонавтів, 9.

Відповідно до постанови КМУ «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку» від 05.03.2009 року № 270 розрахунковим документом, що підтверджує факт надання послуг поштового зв'язку є документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми і змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо). Таким чином, належним доказом відправлення відповідачеві копії позовної заяви та доданих до неї документів є опис вкладень в поштовий конверт та документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) надані в оригіналі. В якості доказу відправлення відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів заявником надано лише опис вкладення без фіскального чеку, що є порушенням вимог статей 56 та 57 ГПК України».

Згідно пункту 61 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 року (зі змінами і доповненнями), у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв'язку повинен зазначити номер поштового відправлення.

Наказом Держкомзвязку № 139 від 12.07.2002 року «Про затвердження спеціалізованих форм бланків, книг, ярликів, що застосовуються у поштовому зв'язку, та технічних умов щодо їх виготовлення» затверджено основні реквізити, які містяться в описі вкладення у цінний лист.

Як встановлено колегією суддів, відповідачем до матеріалів справи було представлено опис вкладення у цінний лист від 28.11.2014 року, яки є належним доказом здійснення за допомогою поштового звязку відправки заяви №141 від 25.11.2014 року про припинення зобов'язань на суму 318235,36 грн. шляхом заліку зустрічних однорідних вимог.

Отже, відповідно до статі 601 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 203 Господарського кодексу України третя особа вважається повідомлена про здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог.

Установивши наявність умов, встановлених ст. 601 ЦК України, та відсутність обставин, встановлених ст. 602 ЦК України, за яких зарахування зустрічних однорідних вимог не допускається, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зарахування зустрічних однорідних грошових вимог на суму 318235,36 грн. та відповідно - зменшення на цю суму розмір заборгованості відповідача перед позивачем.

Наявні в справі акт звірки заборгованості є фіксуючим документом, не є первинним документом і не доводить факту будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг, тощо), він є лише відображенням руху коштів в бухгалтерському обліку підприємств та носить інформаційний характер.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього Кодексу).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У зв'язку з неналежним виконанням грошових зобов'язань перед ФОП ОСОБА_4 за договором №2 від 14.09.2012 року позивач нарахував відповідачу 246632,40 грн. інфляційних збитків та 26160,00 грн. 3% річних.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зауважити, що сплата інфляційних втрат та річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 року, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в пункті 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 року сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 року та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997 року).

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає пункту 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 року № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

Згідно Роз'яснення Вищого Арбітражного Суду України "Про деякі питання, пов'язані з застосуванням індексу інфляції" № 02-5/223 від 12.05.1999 року (зі змінами та доповненнями) та Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ викладених у листі Верховного Суду України № 62-97Р від 03.04.1997 року, індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути збитки з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. При здійсненні розрахунку індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат. Отже при стягненні інфляційних за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання, якщо термін прострочення становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується, вказана правова позиція також зазначена в Постанові Вищого Господарського Суду України по справі № 29/75-10-1823 від 24.11.2010 року та по справі № 4/54-10-18-18 від 19.01.2011 року.

Таким чином, найменший період визначення інфляційні втрат складає місяць. При стягненні інфляційних за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання, термін прострочення, яких становить менше ніж місяць, індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується.

Відповідно до статті 78 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 (Віденської конвенції), до якої Україна приєдналася відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР № 7978-ХІ від 23.08.1989, та яка набула чинності 01.02.1991, встановлено, що «якщо сторона допустила прострочення у виплаті ціни чи іншої суми, інша сторона має право на відсотки з простроченої суми, без шкоди для будь-якої вимоги про відшкодування збитків, які можуть бути стягнуті на підставі статті 74».

При цьому, відповідно до статті 74 цієї Конвенції «збитки за порушення договору однією із сторін становлять суму, що дорівнює тій шкоді, включаючи упущену вигоду, якої зазнала інша сторона внаслідок порушення договору. Такі збитки не можуть перевищувати шкоди, яку сторона, що порушила договір, передбачала чи повинна була передбачати в момент укладення договору як можливий наслідок його порушення, враховуючи обставини, про які вона в той час знала чи повинна була знати».

Таким чином, проценти річних, за змістом Віденської конвенції, не є мірою відповідальності і являють собою винагороду кредитору за користування боржником коштами, що мали б бути сплачені кредитору. Проценти річних не виконують компенсаційної функції (як штрафні санкції, на що зверталася увага вище), а їх застосування ґрунтується на презумпції того, що гроші, за своєю суттю, мають властивості природного приросту, а тому боржник, який вчасно не сплачує належні кошти, повинен передати кредитору і такий приріст, який кредитором був би отриманий за умови вчасного платежу.

Розглядаючи вимоги про стягнення інфляційних втрат та річних, суд попередньої інстанцій дослідив наданий позивачем розрахунок суми, встановив вірний період за який вказана сума повинна нараховуватись, що є беззаперечним дотриманням судом першої інстанції вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

У звязку з чим, місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача річних в сумі 18309,43 грн. та 69483,89 грн. інфляційних втрат.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції заявник надав письмові документи, які на його думку, свідчать про відсутності заборгованості перед ТОВ «Грабовське» в сумі 975000,00 грн.

У відповідності до статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожній стороні надано можливість нарівні з протилежною стороною користуватися всіма відповідними процесуальними правами та механізмами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Strizhak v. Ukraine (no. 72269/01, 8 November 2005).

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Зі змісту наведеної статті вбачається, що за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що зібрані місцевим господарським судом і покладені в основу рішення цього суду.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд

апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Водночас, якщо прийняте рішення судом першої інстанції є по суті законним та обґрунтованим, то саме лише подання до суду апеляційної інстанції додаткових доказів, не може вважатися підставою для скасування процесуального документа.

Згідно роз'яснень пленуму Вищого господарського суду України викладених в пункті 1 Постанови Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року Про судове рішення, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Тобто, за вимогами процесуального законодавства рішення є законним лише тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Надані заявником апеляційної скарги письмові документи не можуть свідчити про не обґрунтованість судового рішення, оскільки вони були подані до суду апеляційної інстанції під час повторного перегляду даної справи та не досліджувались під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції скаржник не обґрунтував неможливість подання доказів до суду першої інстанції.

За викладених обставин у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для скасування рішення місцевого господарського суду.

Щодо стягнення 4456,30 грн. витрат по оплаті послуг адвоката, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 44 ГПК України. судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, повязаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, повязаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 5 статті 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, повязані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову на відповідача.

Частиною 3 статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів констатує, що послуги з правової допомоги були надані позивачу ОСОБА_1, який є адвокатом на підставі свідоцтва № 3073/10 від 26.01.2006 року про право заняття адвокатською діяльністю.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 року встановлено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг.

Матеріали справи свідчать про те, що між адвокатом ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю СХ - Технік в особі директора ОСОБА_7, був укладений договір про надання адвокатських послуг від 01.08.2015 року.

Колегія суддів також зазначає, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті у випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. При цьому, формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар, який повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Фактори, які можуть бути враховані при визначенні обґрунтованого розміру гонорару визначені, зокрема, ст. 33 Правил адвокатської етики.

Факт надання адвокатських послуг підтверджується платіжним дорученням №504 від 23.10.2015 року на суму 30000,00 грн. про сплату позивачем послуг адвоката згідно договору №б/н від 01.08.2015 року.

Таким чином, витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 30000 грн., є судовими витратами, які понесені позивачем у зв'язку із необхідністю судового захисту порушеного права.

Враховуючи, що рішенням господарського суду Сумської області було частково задоволено позовні вимого, місцевим господарським судом правомірно відшкодовані за рахунок відповідача в розмірі 4456,30 грн. витрат по оплаті послуг адвоката.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського Процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Сумської області від 21.01.2015 року по справі №920/1456/15 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю СХ - Технік не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю СХ - Технік залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 21.01.2015 року по справі №920/1456/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.