ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2016 р. Справа № 911/857/16

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Старт Київ»

до Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

про стягнення 77133,71 грн.

секретар судового засідання (пом. судді): Мамчур А.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, довір. № 1 від 01.03.2016 р.

від відповідача: не зявився.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Старт Київ» (далі ТОВ «Старт Київ», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100 ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (далі - ДП «ШРБУ № 100 ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», відповідач) про стягнення 77133,71 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на поставку ним ДП «ШРБУ № 100» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», від імені якого виступав його структурний підрозділ - Автобаза ПАТ "Київметробуд" без статусу юридичної особи, товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 41225,00 грн., які покупцем не були оплачені, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 41225,00 грн. основного боргу, 3205,00 грн. 3% річних, 32703,71 грн. інфляційних втрат, а також 1378,00 грн. судового збору.

31.03.2016 р. до господарського суду Київської області відповідачем було подано клопотання б/н від 31.03.2016 р. (вх. № 6874/16 від 31.03.2016 р.) про відкладення розгляду справи з метою мирного врегулювання спору.

У судовому засіданні 21.04.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав; представник відповідача у судове засідання не зявився. Відзиву на позов відповідач не надав.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України в разі, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 21.04.2016 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

На підставі рахунків-фактур № СФ-0000856 від 29.05.2013 р., № СФ-0000007 від 08.01.2014 р. та № СФ-0000302 від 18.02.2014 р. позивач поставив відповідачу товарно-матеріальні цінності загальною вартістю (з ПДВ) 41225,00 грн., а саме - акумулятори виробництва заводу Веста в кількості 26 штук на суму (з ПДВ) 40060,00 грн. та акумулятори 60044-SMF Poket в кількості 1 штука на суму (з ПДВ) 1165,00 грн.

Факт отримання товару підтверджується видатковими накладними № РН - 0000697 від 06.06.2013 р., № РН-0000009 від 10.01.2014 р. та № РН-0000232 від 18.02.2014 р., копії яких долучено до матеріалів справи, оригінали оглянуто судом. Видаткові накладні містять підписи представників відповідача, які отримали товар за довіреностями № 251 від 06.06.2013 р., № 3 від 09.01.2014 р. та № 64 від 18.02.2014 р., виданими відповідачем.

Відповідно до п. 13 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 р. № 99, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.06.1996 р. за № 293/1318, яка була чинною на момент здійснення сторонами вказаних вище господарських операцій, довіреність, незалежно від строку її дії, залишається у постачальника при першому відпуску цінностей, у звязку з чим є документом, що підтверджує факт отримання товару.

Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем належним чином за отриманий товар в сумі 41225,00 грн., останній і звернувся з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Поряд з цим, відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З викладеного вище вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено договір у спрощений спосіб, відповідно до якого відповідач зобов'язався передати у власність позивача товар, а позивач, у свою чергу, оплатити його та прийняти.

За своєю правовою природою правочин, який відбувся між позивачем та відповідачем, є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Так, ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Поряд з цим, приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач відзиву на позов не надав, контррозрахунку розміру заборгованості або доказів погашення заборгованості в сумі 41225,00 грн. суду не надав.

Отже, факт порушення відповідачем зобовязань судом встановлений та по суті відповідачем не спростований.

З урахуванням наведеного вище та встановлення судом наявності заборгованості ДП «ШРБУ № 100 ВАТ» «ДАК «Автомобільні дороги України» перед ТОВ «Старт Київ» позовні вимоги про стягнення 41225,00 грн. заборгованості підлягають задоволенню.

Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 3205,00 грн. 3% річних та 32703,71 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що розмір 3% річних було визначено позивачем у сумі 3205,00 грн. за період з 07.06.2013 р. до 09.03.2016 р. на суму 30040,00 грн., з 11.01.2014 р. до 09.03.2016 р. на суму 10020,00 грн., з 19.02.2014 р. до 09.03.2016 р. на суму 1165,00 грн., який є арифметично вірним та обґрунтованим, у звязку з чим 3% річних підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Визначений позивачем розмір інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість відповідача, становить 32703,71 грн. за період з 07.06.2013 р. до 09.03.2016 р. на суму 30040,00 грн., з 11.01.2014 р. до 09.03.2016 р. на суму 10020,00 грн., з 19.02.2014 р. до 09.03.2016 р. на суму 1165,00 грн., який є арифметично вірним та обґрунтованим, у звязку з чим інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Старт Київ» у повному обсязі.

Судові витрати відповідно до вимог ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100 ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (07335, Київська обл., Вишгородський р-н, с. Демидів, код 05423018) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Старт Київ» (03036, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 92-Б, код 38483049) 41225 (сорок одну тисячу двісті двадцять пять) грн. 00 коп. основного боргу, 32703 (тридцять дві тисячі сімсот три) грн. 71 коп. інфляційних втрат, 3205 (три тисячі двісті пять) грн. 00 коп. 3% річних, 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 26.04.2016 р.

Суддя В.М. Бабкіна