РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2016 р. Справа № 5004/2063/11

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Коломис В.В. ,

суддя Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Петрол" на ухвалу господарського суду Волинської області від 03.03.2016 року у справі № 5004/2063/11 (суддя Філатова С. Т.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" (новий стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал")

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Петрол"

третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Адендум"

про стягнення 147499602,29 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору № 70/Zin-08-2 від 17.04.2008 року.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

В судовому засіданні від 19.04.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 07.12.2011 року позов задоволено. Стягнення заборгованості ТзОВ "Адендум" в сумі 147499602,29 грн. на користь ТзОВ "Український промисловий банк" звернуто на майно ТзОВ "Волинь-Петрол" згідно іпотечного договору №70/Zin-08-2 від 17.04.2008 року, а саме: комплекс, загальною площею 14,9 кв.м., розташований за адресою: Закарпатська область, м. Мукачево, вул. Лавківська (Свердлова), 2б, належить ТзОВ "Волинь-Петрол" на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 07.07.2005 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_1 за реєстровим № 2605, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 07.07.2005 року за номером 697343, та акту приймання-передачі майна від 08.07.2005 року згідно договору купівлі-продажу від 07.07.2005 року. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Визначено початкову ціну реалізації предмета іпотеки згідно іпотечного договору № 70/Zin-08-2 від 17.04.2008 року в сумі 8850000 грн.

На виконання відповідного рішення господарським судом Волинської області було видано наказ від 03.01.2012 року № 5004/2063/11-1.

Ухвалою суду першої інстанції від 31.03.2015 року здійснено заміну у виконавчому провадженні ВП № 30847252 стягувача - ТзОВ "Український промисловий банк" у справі № 5004/2063/11 на ТзОВ "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал" згідно договору № 31-Л про передавання в управління непроданих активів.

ТзОВ "Волинь-Петрол" звернулось до господарського суду Волинської області із заявою від 19.02.2016 року № 10 про визнання наказу по справі таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду першої інстанції від 03.03.2016 року в задоволенні заяви ТзОВ "Волинь-Петрол" від 19.02.2016 року № 10 про визнання наказу по справі таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву останнього від 19.02.2016 року № 10 про визнання наказу по справі таким, що не підлягає виконанню задовольнити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач послався на винесення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали без урахування усіх обставин справи, що, на думку останнього, у свою чергу призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання представники сторін не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та враховуючи обмежені строки, встановлені ст. 102 ГПК України, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників сторін.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як зазначено вище та вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення господарського суду Волинської області по даній справі від 07.12.2011 року видано наказ від 03.01.2012 року № 5004/2063/11-1.

23.01.2012 року постановою відділу примусового виконання рішень ДВС відкрито виконавче провадження № 30847252.

Як зазначено вище, ухвалою суду першої інстанції від 31.03.2015 року здійснено заміну у виконавчому провадженні ВП № 30847252 стягувача - ТзОВ "Український промисловий банк" у справі № 5004/2063/11 на ТзОВ "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал" згідно договору № 31-Л про передавання в управління непроданих активів.

Звертаючись до суду першої інстанції із заявою про визнання наказу від 03.01.2012 року № 5004/2063/11-1 таким, що не підлягає виконанню, скаржник зазначив, що на час звернення останнього до суду в силу статей 559, 593, 609 ЦК України його зобов'язання, як поручителя (іпотекодавця) за кредитним договором, укладеним між ТзОВ "Український промисловий банк" та ТзОВ "Адендум", припинилося внаслідок припинення діяльності боржника за основним договором, як суб'єкта господарювання, у зв'язку з ліквідацією останнього.

Ухвалою суду першої інстанції від 03.03.2016 року в задоволенні відповідної заяви відмовлено.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та надавши правову оцінку висновкам суду першої інстанції, зробленим при винесенні оскаржуваної ухвали, дійшла висновку про їх законність, обґрунтованість та відповідність нормам матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 117 ГПК України господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Пунктом 3.3. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" встановлено, що ч. 4 ст. 117 ГПК містить підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті: якщо його видано помилково; якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

Відтак, законом передбачено підстави, за якими наказ може бути визнано таким, що не підлягає виконанню і наведений перелік таких підстав є вичерпний.

Скаржником ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції не зазначено та не доведено наявності підстав, з якими ст.117 ГПК України пов'язує можливість визнання наказу таким, що не підлягає виконанню за умов незадоволених вимог стягувача.

Наказ суду першої інстанції не видано помилково, рішення господарського суду Волинської області від 07.12.2011 року № 5004/2063/11, на підставі якого видано наказ, не скасовано, набрало законної сили та є обов'язковим для виконання, в матеріалах справи немає доказів щодо відсутності у боржника обов'язку у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою, тобто відсутні підстави, встановлені процесуальним законодавством, для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Звернення до суду першої інстанції про визнання оскаржуваного наказу таким, що не підлягає виконанню скаржник обґрунтував тим, що 17.03.2015 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців відбулася державна реєстрація припинення ТзОВ "Адендум" у зв'язку з визнанням останнього банкрутом .

Зазначений факт скаржник вважає підставою для припинення як основного (кредитного), так і похідного (іпотечного) зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно ст. 609 ЦК України зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема, за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

В силу ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відтак, приписи ст. 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов'язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов'язок поручителя щодо виконання зобов'язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Із зазначеного випливає, що припинення основного зобов'язання внаслідок ліквідації юридичної особи - боржника за цим зобов'язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до припинення юридичної особи - боржника.

Відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 року № 6-172цс15.

Таке право позивачем було реалізоване у судовому порядку в розумінні ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" шляхом подання розглянутого і задоволеного в межах справи № 5004/2063/11 позову, що мало наслідком набуття позивачем статусу стягувача, права якого на отримання присудженого судовим рішенням вже не перебуває в залежності від постійної наявності статусу кредитора, адже законодавство не передбачає можливості існування та здійснення повторного права вимоги після його реалізації у встановленому порядку.

Крім того, рішення про звернення стягнення на майно, що належить на праві власності скаржнику, прийнято 07.12.2011 року, набуло чинності 03.01.2012 року, а ліквідація ТзОВ "Адендум" відбулась 17.03.2015 року, відтак, зазначене не є підставою для припинення договору, оскільки на момент звернення стягнення на предмет іпотеки зобов'язання за кредитним договором припиненими не були.

Визнання наказу таким, що не підлягає виконанню за умов відсутності задоволення майнових вимог фактично усуває майнового поручителя від виконання взятих на себе зобов'язань за договором іпотеки, що суперечить чинному законодавству.

Судом першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції правомірно відхилені доводи ТзОВ "Волинь-Петрол", викладені в заяві з посиланням на ст. 559 ЦК України, виходячи з наступного.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, а майновий поручитель особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи боржника за основним зобов'язанням на підставі договору, закону або рішення суду.

Відтак, іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання, яка полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами боржника.

На відносини майнової поруки норми ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки не поширюються, оскільки іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572 593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом. Статтями 17, 18, 19 цього Закону встановлено підстави припинення іпотеки, істотні умови договору іпотеки і внесення змін і доповнень до іпотечного договору.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що твердження заявника про припинення договору іпотеки з підстав, передбачених статтею 559 ЦК України, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Підстави припинення майнової поруки безпосередньо врегульовано окремими нормами цивільного законодавства, а тому суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання, - незалежно від ступеню їх подібності.

Колегія суддів зазначає, що забезпечення можливості задоволення кредиторських вимог у разі неналежного виконання боржником прийнятих на себе зобов'язань з повернення кредитних коштів та сплати інших нарахувань було одночасно і умовою для укладення кредитного договору, і метою, з якою укладено договір іпотеки між позивачем і відповідачем.

Відтак, ліквідація ТзОВ "Адендум" по кредитному договору, з урахуванням відсутності доказів виконання рішення суду, прийнятого по даній справі про задоволення вимог за рахунок іпотечного майна останнього, не надає господарському суду жодних правових підстав для задоволення вимог про визнання наказу таким, що не підлягає задоволенню в порядку ст. 117 ГПК України.

Доводи скаржника про ліквідацію стягувача спростовуються судом, оскільки згідно витягу з ЄДРПОУ станом на 03.03.2016 року ТзОВ "Український промисловий банк" перебуває в стані припинення. Крім того, як зазначалось вище, ухвалою суду першої інстанції від 31.03.2015 року здійснено заміну стягувача - ТзОВ "Український промисловий банк" у виконавчому провадженні № 30847252 на ТзОВ "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал".

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищевикладене, скаржник, ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не навів жодних законодавчо визначених ст. 117 ГПК України підстав для визнання наказу господарського суду Волинської області від 03.01.2012 року № 5004/2063/11-1 таким, що не підлягає виконанню.

Усе вищенаведене дає підстави колегії суддів вважати, що твердження скаржника, викладені в його апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими, зроблені при довільному трактуванні норм чинного законодавства і дійсних обставин справи, а також всі вищенаведені факти ним не спростовані належними доказами.

Враховуючи, що скаржник не надав доказів, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що його заперечення позбавлені фактичного та правового обґрунтування, не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, тому ухвала господарського суду від 03.03.2016 року у справі № 5004/2063/11 винесена без порушень норм матеріального та процесуального права, що не дає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Петрол" залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Волинської області від 03.03.2016 року у справі № 5004/2063/11 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Тимошенко О.М.