РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2016Справа №910/1326/16

За позовом Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю
до 1. Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва 2. Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві
про стягнення 16268,07 грн.
Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Полєжаєва К.О. - представник за довіреністю;

від відповідача-1: не з'явилися;

від відповідача-2: не з'явилися.

СУТЬ СПОРУ:

Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва (надалі - відповідач-1) 16268,07 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок порушення Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, позивачу було завдано шкоди в розмірі 16268,07 грн., яка відповідно до положень статті 1191 Цивільного кодексу України повинна бути відшкодована відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2016 порушено провадження у справі №910/1326/16, розгляд справи призначено на 22.02.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2016 розгляд справи відкладено на 21.03.2016.

21.03.2016 позивач подав заяву про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Державної казначейської служби України, а також документи на виконання вимог суду про порушення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2016 залучено до участі у розгляді справи у якості іншого відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі - відповідач-2), розгляд справи відкладено до 11.04.2016.

08.04.2016 позивач через відділ діловодства суду подав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а також заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути солідарно з Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві 16268,07 грн. на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Розглянувши в судовому засіданні 11.04.2016 заяву позивача про уточнення позовних вимог, суд дійшов наступного висновку.

Як роз'яснено в п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (надалі - постанова №18) ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення (п. 3.12. постанови №18).

Дослідивши подану позивачем заяву про уточнення позовних вимог, суд зазначає, що за своєю правовою природою вона є заявою про зміну предмету позову та оскільки суд не перейшов до розгляду справи по суті, вказана заява приймається судом до розгляду.

Представник позивача в засіданні господарського суду 11.04.2016 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачі своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка відповідачів не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 11.04.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

18.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (лізингодавець) та Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу №1125/12/2007, за умовами пункту 1.1. якого лізингодавець зобов'язався придбати в свою власність транспортний засіб (майно) згідно зі встановленою лізингоодержувачем специфікацією продавця і передати його без надання послуг з управління та технічної експлуатації лізингоодержувачу в якості предмету лізингу в тимчасове володіння та користування за плату, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти його на умовах даного договору.

У вересні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 133330,31 грн., а саме: 124603,56 грн. - основного боргу, 6734,61 грн. - неустойки, 1784,55 грн. - 3% річних, 207,59 грн. - збитків від інфляції за Договором фінансового лізингу №1125/12/2007 від 18.12.2007.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/17786/13, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2014, позовні вимоги ТОВ "Ласка Лізинг" задоволено частково. Стягнуто з Фірми "Т.М.М." ТОВ на користь ТОВ "Ласка Лізинг" заборгованість у розмірі 124603 грн. 56 коп., пеню у розмірі 6723 грн. 95 коп., 3% річних у розмірі 1784 грн. 55 коп., збитки від інфляції у розмірі 207 грн. 59 коп., судовий збір у розмірі 2666 грн. 38 коп. В іншій частині - в задоволенні позову відмовлено.

14.07.2014 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/17786/13 видано відповідний наказ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2014 у справі №910/17786/13 здійснено процесуальне правонаступництво. Замінено позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД».

18 серпня 2014 року під час виконання наказу Господарського суду міста Києва Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві з рахунку Фірми "Т.М.М." - ТОВ були списані грошові кошти в загальній сумі 135984,03 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку від 18.08.2014.

Втім, як зазначає позивач у даній справі, кошти на рахунок ТОВ «Мега Торг ЛТД», який є новим кредитором за Договором фінансового лізингу №1125/12/2007 від 18.12.2007 (на підставі уступки права вимоги) надійшли лише 26.12.2014.

У лютому 2015 року до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД» до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат в сумі 36896,85 грн. у зв'язку з простроченням Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ погашення заборгованості за Договором фінансового лізингу №1125/12/2007 від 18.12.2007 у період 12.07.2013 - 25.12.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2015 у справі №910/2681/15-г, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 20.08.2015, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД» задоволено повністю. Стягнуто з Фірми «Т.М.М.» - ТОВ на користь ТОВ «Мега Торг ЛТД» 5448 грн. 42 коп. втрат від інфляції, 31448 грн. 43 коп. 3% річних, а також 1827 грн. судового збору.

У даному рішенні заперечення Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про те, що державною виконавчою службою на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/17786/13 стягнуто всю суму коштів ще 18.08.2014, а тому після цієї дати нарахування 3% річних та втрат від інфляції є необґрунтованим, судом відхилено.

Також зазначено, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/17786/13 вважається виконаним, і зокрема заборгованість по лізинговим платежам (за 53-й - 64-й періоди лізингу) за період з 03.08.2012 по 11.07.2013 в розмірі 124603,56 грн. вважається погашеною, лише після зарахування коштів на рахунок кредитора - позивача (Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД»), тобто з 26.12.2014.

17.06.2015 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2015 у справі №910/2681/15-г, було видано відповідний наказ.

Під час виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/2681/15-г від 17.06.2015 Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві 30.07.2015 з рахунку Фірми "Т.М.М." - ТОВ були списані грошові кошти в загальній сумі 38723,85 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку від 30.07.2015.

Звертаючись до господарського суду з даною позовною заявою Фірма "Т.М.М." - ТОВ зазначає, що внаслідок порушення ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень під час виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/17786/13, позивачу було завдано шкоди в розмірі 16268,07 грн. (розмір 3% річних та інфляційних втрат за період з 19.08.2014 по 25.12.2014), які в подальшому були стягнуті рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2015 у справі №910/2681/15-г.

У зв'язку з наведеним позивач вважає, що сума шкоди в розмірі 16268,07 грн. повинна бути солідарно відшкодована відповідачами на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Так, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 3 статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

За приписами частини 2 статті 87 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

До суб'єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують функції та повноваження, надані державою у сфері управління, виконавчі органи та посадові особи згаданих державних органів.

Зі змісту Закону України "Про державну виконавчу службу" вбачається, що державна виконавча служба не наділена функціями та повноваженнями у сфері управління, а здійснює лише функції з виконання судових рішень, тому суд зазначає, що правові підстави для відповідальності на підставі статті 1173 ЦК відсутні.

У пункті 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз'яснено, що у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", статті 87 Закону України "Про виконавче провадження", статті 1174 Цивільного кодексу України, маючи на увазі, що в таких випадках відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України, і враховуючи викладене в роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.94 № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (в редакції роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 №04-5/239), зокрема в пункті 9 цього роз'яснення.

Разом з тим, посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що позивач в обґрунтування своїх вимог посилається не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

На відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1174 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є:

- факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб;

- наявність шкоди;

- причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Також, згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. 34 цього Кодексу докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Під доказуванням в судочинстві слід розуміти діяльність осіб, які беруть участь у справі, і суду, що здійснюється у передбаченій процесуальним законодавством формі, по встановленню юридично значущих фактів.

У пункті 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Щодо неправомірних дій, як елементу складу цивільного правопорушення, суд зазначає наступне.

На момент розгляду господарським судом даного спору про відшкодування шкоди, факт неправомірності дій державного виконавця або інших посадових осіб Державної виконавчої служби під час виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/17786/13 від 14.07.2014 повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування.

Згідно з частинами першою та другою статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Положеннями Господарського процесуального кодексу України передбачено спеціальний порядок оскарження дій чи бездіяльності органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів.

Так, відповідно до ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку.

За змістом статті 121-2 ГПК скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів розглядає виключно місцевий господарський суд, яким відповідну справу розглянуто у першій інстанції, тобто той господарський суд, що видав виконавчий документ (наказ чи ухвалу), і в тому ж складі суду (якщо цьому не перешкоджають об'єктивні обставини, як-от звільнення судді, його захворювання, перебування у відпустці тощо). Оскільки прийняття органами Державної виконавчої служби, їх посадовими особами будь-яких рішень (постанов тощо) в процесі здійснення виконання судових рішень господарських судів підпадає в розумінні статті 121-2 ГПК під ознаки дій цих органів та осіб, то відповідні рішення також підлягають оскарженню до названих судів.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє (п. 9.1., 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України»).

Проте, судом встановлено, що Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю не зверталась до Господарського суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві щодо перерахування грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" під час виконання рішення Господарського суду міста Києва №910/17786/13 від 14.07.2014.

Таким чином, позивачем у даній справі не надано суду будь-яких належних та допустимих в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказів неправомірності дій державного виконавця при виконанні ним рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/17786/13.

З приводу наявності шкоди, як елементу складу цивільного правопорушення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як зазначалося вище, в рішенні Господарського суду міста Києва від 25.02.2015 у справі №910/2681/15-г зазначено: «рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/17786/13 вважається виконаним лише після зарахування коштів на рахунок кредитора - позивача (ТОВ "Мега Торг ЛТД"), тобто з 26.12.2014, що підтверджується наданою позивачем випискою по рахунку.

При цьому суд зазначає, що про заміну кредитора у зобов'язанні відповідача (Фірма "Т.М.М." - ТОВ) було повідомлено належним чином, що встановлено ухвалою суду від 30.09.2014 у справі №910/17786/13, а тому за наявності відповідного волевиявлення відповідача (Фірма "Т.М.М." - ТОВ) він міг самостійно на користь належного кредитора погасити присуджену рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/17786/13 суму коштів (в т.ч. основну заборгованість) ще до списання з нього державною виконавчою службою коштів в примусовому порядку, тобто виконати рішення суду добровільно, чого відповідачем (Фірма "Т.М.М." - ТОВ) зроблено не було».

Враховуючи вищенаведене, а також приймаючи до уваги приписи статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, Господарський суд міста Києва у справі №910/2681/15-г дійшов висновку про порушення Фірмою "Т.М.М." - ТОВ грошових зобов'язань за договором від 18.12.2007 за №1125/12/2007 (в період 12.07.2013 - 25.12.2014) та наявність підстав для застосування правових наслідків, встановлених ст. 625 ЦК України.

Отже, факт заподіяння відповідачем-1 шкоди позивачу в розмірі 16268,07 грн. (розмір 3% річних та інфляційних втрат за період з 19.08.2014 по 25.12.2014), Фірмою "Т.М.М." - ТОВ також не доведено, оскільки вказана сума є наслідком порушення позивачем грошових зобов'язань за договором від 18.12.2007 за №1125/12/2007.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено ані наявності неправомірних дій відповідача-1, ані наявності шкоди, що само по собі виключає існування такого елементу цивільного правопорушення як причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За таких обставин, позивач має право звернутися до суду з клопотанням про повернення суми судового збору в порядку, передбаченому ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 15.04.16

Суддя О.А. Грєхова