РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"18" квітня 2016 р. Справа № 902/1399/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Розізнана І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Племінний завод "Україна"

на рішення господарського суду Вінницької області від 09.03.2016 р.

у справі №902/1399/15 (головуючий суддя Грабик В.В., суддя Банасько О.О., суддя Яремчук Ю.О.)

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "КВС-Україна"

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Племінний завод "Україна"

про стягнення коштів

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача: ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 09.03.2016 р. у справі №902/1399/15 позов ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "КВС-Україна" до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Племінний завод "Україна" про стягнення коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД "УКРАЇНА" на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю КВС-Україна основний борг в сумі 76 747, 15 грн., пеню в сумі 32 229, 60 грн., штраф в сумі 7674,72 грн., інфляційні втрати в сумі 34 996,70 грн., збитки в розмірі 2000, 00 грн., 3% річних в сумі 1930,24 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2333,67грн.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 07.03.2014р. між ТОВ "КВС - Україна" (постачальник) та ТОВ Племінний завод "Україна (покупець) було укладено договір поставки №08/04/2014. На виконання мов договору постачальник передав, а уповноважений представник покупця отримав 20.03.2014р. товар насіння цукрових буряків загальною вартістю 237 427, 2 грн., що підтверджується видатковою накладною №80455565 від цього ж числа.

З урахуванням формули, вказаної в п.3.2.-3.5, 3.9 договору, суд першої інстанції зазначив, що остаточний платіж за товар визначається за формулою Р х (К1:К2), а сума боргу становить 76 747,15грн., у звязку з чим позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 76 747,15грн. основного боргу підлягають задоволенню. Обґрунтованість та правомірність заявлених позивачем вимог підтверджується наданими ним та дослідженими судом письмовими доказами, а саме договором поставки №08/04/2014 від 07.03.2014р., додатком №1 до договору, рахунком - фактурою, видатковою накладною №80455565 від 20.03.2014р., довіреністю на отримання товару, іншими наявними в справі документами.

Також суд вказав на те, що відповідач не розрахувався за отриманий товар, в строк, вказаний в додатку №1 до договору, а тому є боржником, що прострочив виконання грошового зобов'язання, з огляду на що дійшов висновку, що наявні підстави для задоволення на підставі ст. 231,ст. 232 ГК України, ст. 625 ч. 2 ЦК України, п. 8.4., п. 8.5, п. 8.7 договору вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 32 229,60 грн. за період з 05.12.2014р. по 06.10.2015р., 3% річних в сумі 1930,24 грн. за період з 05.12.2014р. по 06.10.2015р, інфляційних в трат в сумі 34 996, 70 грн. за період з 05.12.2014р. по 06.10.2015р., збитків в сумі 2000 грн., штрафу в сумі 7674,72 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Племінний завод "Україна" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Вінницької області від 09.03.2016 р. у справі №902/1399/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник зважає, зокрема, на таке:

ціна договору поставки № 08/04/2014 від 07 березня 2014 року визначена в додатку №1 до нього, який за своєю структурою та змістом є додатковою угодою до основного договору, якою встановлюється ціна в гривнях, грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, строки та розмір платежів. Таким чином, при проведенні розрахунків за договором при зміні курсу гривні до валюти, грошовий еквівалент зобов'язання в якій визначений в договорі, ціна договору підлягає зміні пропорційно показникам курсу;

в розумінні положень статті 632 Цивільного кодексу України, статті 190 Господарського кодексу України ціна договору складається із сумарної ціни товару, що підлягає поставці на підставі цього договору. Якщо ціни на товар, що є предметом поставки, не підлягають державному регулюванню, то ціна договору встановлюється за домовленістю сторін. Згідно частини 2 статті 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення» в редакції Закону України № 499-УІП від 02.06.2015 р., ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України;

зміна ціни договору поставки та, відповідно, розмірів платежів за ним є зміною істотних умов такого договору, то в розумінні частини 1 статті 654 Цивільного кодексу України такі зміни мають вноситись до договору в такій самій формі, що й договір, що змінюється, тобто у формі наступного додатку до договору поставки;

приймаючи в якості підстави для здійснення платежу окремі положення договору поставки № 08/04/2014 від 07 березня 2014 року та Додатку № 1 до нього в частині розрахунків розміру платежів, при повному ігноруванні встановлених пунктом 3.6. договору поставки № 08/04/2014 від 07 березня 2014 рок підстав, форми та порядку здійснення оплати вартості договірного товару, за відсутністю належним чином оформлених змін до ціни договору в такій самій формі, що й договір, господарським судом першої інстанції порушено норми матеріального права, визначені ст.ст. 189, 190, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 207, 208, 632, 638, 654 Цивільного кодексу України, статті 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення»;

суд безпідставно не надав правової оцінки та не прийняв до уваги при прийнятті оскаржуваного судового рішення відсутність в сумі основного боргу, заявленого позивачем з урахування зменшення позовних вимог, податкової (податок на додану вартість) складової суми основної заборгованості, на яку ТОВ «ПЗ «Україна» вказувалось у відзиві на позов. В графі «ПОСТАЧАЛЬНИК» розділу 15 договору поставки № 08/04/2014 від 07 березня 2014 року встановлено, що відповідач зареєстрований платником податку на додану вартість, отримав № платника ПДВ 21, який зазначено в Свідоцтві платника ПДВ №200145299;

приймаючи судове рішення про стягнення основного боргу за відсутності з боку позивача доказів про коригування сум податкових зобов'язань, господарський суд фактично звільнив позивача від обов'язку скоригувати податкові зобов'язання в сторону їх збільшення та позбавив ТОВ «ПЗ «Україна» від права збільшення податкового кредиту, чим в свою чергу порушив норми матеріального права, визначені ст.ст. 36, 192 Податкового кодексу України;

щодо оглянутих в судовому засіданні та описаних в судовому рішенні рахунків, первинних бухгалтерських документів, податкових документів, документів, на підставі яких між сторонами справи виникли правовідносини , то жоден із таких документів не містить узгодженої ціни договору поставки, яка б різнилась із сумою сплачених ТОВ «ПЗ «Україна» грошових коштів. Тобто, пунктом 1 Додатку № 1 від 07.03.2014 року до договору поставки №08/04/2014 від 07 березня 2014 року визначено, що вартість товару в національній валюті - гривні, визначена вказаним Додатком в сумі: 197 856,00 грн., ПДВ 395 71,20 грн., всього - 237427,20 грн.;

за відсутністю належним чином оформленого документу, на підставі якого здійснюється платіж, із зазначенням його номера і дати тощо, та виділення суми ПДВ, платіжне доручення не може бути заповненим платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу, що в свою чергу дає всі підстави для посилання на норми та застосування правових наслідків ст. 221 Господарського кодексу України, ст.ст. 613, 616 Цивільного кодексу України.

З огляду на наведені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, відповідач вважає, що судом першої інстанції задоволено позов за відсутності на те визначених законом підстав, у звязку з чим рішення суду першої інстанції належить скасувати.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує наступне.

як убачається з тексту апеляційної скарги відповідача, останній не заперечує проти того, що Договір та Додаток №1 від 07 березня 2014 року до Договору були укладені належним чином;

між сторонами справи відсутній спір стосовно того, що позивач та відповідач досягли письмової згоди стосовно всіх істотних умов Договору та Додатку №1, що зміст Договору та Додатку №1 не суперечить Цивільному кодексу України;

відповідач у своїх письмових поясненнях, що надавались суду першої інстанції, а також в своїй апеляційній скарзі підкреслює, що, окрім Додатку №1 до Договору, позивач та відповідач не укладали жодних інших додатків до Договору;

відповідач не сплатив повну ціну товару, поставленого за Договором. Замість здійснення коригування, подальшого перерахування в повному розмірі остаточного платежу з урахуванням коригування, відповідач перерахував позивачу лише частину остаточного платежу у розмірі 166199грн.;

незважаючи на те, що здійснення індексації згідно п. 3.9. Договору віднесено до обов'язків відповідача, позивач за власною ініціативою звернувся до відповідача з листом за вих. № 628 від 08.12.2014 р., яким повідомив відповідача про необхідність здійснення індексації та про погодження її розміру. Тобто, письмове погодження позивача було надане відповідачу.

За наведеного вище, позивач вважає, що оскаржене рішення є цілком законним, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

18 квітня 2016 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. Пояснив, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що зі зміною грошового еквіваленту збільшується ціна договору. При цьому, сторони повинні затвердити ціну договору укладенням додаткової угоди. Суд також не врахував таку складову ціни товару як податкова складова, оскільки при відчуженні товару у продавця виникає податкове зобов'язання. Внаслідок проведення перерахунку постачальник змінює суму оподаткування, проте позивачем не надано доказів проведення такого перерахунку та, як наслідок, збільшення податкового зобов'язання.

З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 09.03.2016 р. у справі №902/1399/15 належить скасувати та прийняти нове, яким відмовити у позові повністю.

Представник позивача в судовому засіданні заявив, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. Зазначив, що відповідач не заперечує факту укладення Договору та Додатку № 1 до нього. Також пояснив, що зміна курсу НБУ є визначальною для застосування індексації при визначенні ціни товару, а тому не є зміною самої ціни товару. Крім того, відповідач не виконав обов'язку, визначеного Договором, щодо коригування ціни товару, і не звернувся до позивача, а тому письмове погодження було виконано за ініціативою позивача.

З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, а оскаржене рішення залишити без змін, з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як стверджується матеріалами справи, 07.03.2014р. між ТОВ "КВС - Україна" (постачальник) та ТОВ Племінний завод "Україна (покупець) було укладено договір поставки №08/04/2014 (далі по тексту Договір) (а.с. 9-11).

У Договорі сторони передбачили наступне: загальна вартість поставленого за договором товару підлягає зміні згідно п.3.2. договору, у разі зміни курсу євро, встановленого Національним банком України на дату оплати по відношенню до курсу євро, встановленого НБУ на дату укладення договору (п.2.1.); у випадку письмової домовленості сторін, що фіксується у відповідних додатках до цього договору, про оплати покупцем ціни товару з частковим відстроченням платежу, визначена у відповідних додатках до цього договору ціна товару підлягає індексації за наведеною нижче формулою: остаточний платіж за товар = Р х (К1:К2), де Р різниця між вартістю товару, зазначеною у відповідних додатках до договору, та попереднім платежем, який здійснюється покупцем протягом строку, вказаного у відповідному додатку до цього договору; К1 курс євро до української гривні, встановлений Національним Банком України станом на даті здійснення платежу; К2 курс євро до української гривні, встановлений Національним банком України на дату підписання кожного окремого додатку (п.3.2); індексація вартості товару із застосуванням індексу відповідно до п.3.2 цього договору проводиться тільки у випадку збільшення курсу євро до української гривні, встановленого Національним банком України на останню дату платежу більше, ніж на 3% по відношенню до курсу євро до української гривні, встановленого Національним банком України на останню дату платежу більше, ніж на 3% по відношенню до курсу євро до української гривні, встановленого Національним банком України на дату підписання кожного окремого додатку. У всіх інших випадках індексація вартості товару не проводиться (п.3.3.); на дату здійснення останнього платежу, покупець, за письмовим погодженням з постачальником, проводить його індексацію у встановленому п.3.2. порядку, з урахуванням умов п.3.3. та перераховує постачальнику проіндексовану суму платежу. Проіндексовані суми платежів є грошовим зобовязанням покупця перед постачальником з оплати товару. Індексація ціни товару проводиться на останню дату платежу (п.3.9.).

Як убачається з матеріалів справи, у Додатку №1 до цього договору сторони визначили, що попередній платіж в розмірі 30% від загальної вартості товару згідно цього додатку здійснюється до 20 березня 2014р. Остаточний платіж в розмірі 70% від загальної вартості поставленого товару згідно цього додатку здійснюється відповідно до положень п.3 договору поставки №08/04/2014 від 07 березня 2014р., якими обумовлюються порядок, форма, розмір остаточного платежу, розмір та порядок індексації, та коригування вартості поставленого товару, в термін до 1 грудня 2014р. (а.с.12).

ТОВ КВС-Україна виставило ТОВ ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД Україна рахунок-фактуру №1203/05 від 12.03.2014р. на суму 237 427,20 грн. (а.с.37).

Як стверджується наявними у матеріалах справи доказами, на виконання умов договору ТОВ КВС-Україна поставило, а ТОВ ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД УКРАЇНА через представника, який діяв за довіреністю ЕЛ №00049 від 13.03.2014р., отримало товар насіння цукрових буряків Дарія КВС,EPD в кількості 160 посівних одиниць, вартістю 1483,92грн. з ПДВ за одну посівну одиницю, на загальну суму 237 427, 20 грн., що стверджується видатковою накладною №80455565 від 20.03.2014р. Накладна підписана представниками сторін, та скріплена їх печатками (а.с. 13,14).

При цьому, ТОВ ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД УКРАЇНА за отриманий товар розрахувалось в сумі 237 427, 20 грн. Вказаний факт стверджується платіжними дорученнями: №114 від 14.03.2014 р. на суму 71 228,20 грн., № 977 від 20.11.2014р. на суму 26 199 грн., №1012 від 04.12.2014р. на суму 140 000 грн. (а.с. 38, 44, 47).

ТОВ КВС-Україна надіслало ТОВ ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД УКРАЇНА лист №628 від 08.12.2014р. з вимогою доплатити суму індексації в розмірі 65 125, 44 грн. не пізніше 12.12.2014р. (а.с.15).

ТОВ КВС-Україна надіслало ТОВ ПЛЕМІННИЙ ЗАВОД УКРАЇНА лист №203 від 24.04.2015р. з проханням в термін до 15 травня 2015 року письмово повідомити пропозиції (графік платежів) щодо погашення суми курсової різниці в сумі 146 404, 09 грн. (а.с.16).

Згідно наданого позивачем письмового розрахунку, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 102-103), позивач просить стягнути з відповідача борг в сумі 76 747, 15 грн., пеню в сумі 32 229, 60 грн. за період з 05.12.2014р. по 06.10.2015р., штраф в сумі 7 674,72 грн., інфляційні втрати в сумі 34 996,70 грн. за період з грудня 2014р. по вересень 2015р., включно, збитки в сумі 2000 грн., 3% річних в сумі 1930,24грн. за період з 05.12.2014р. по 06.10.2015р. (а.с.110-111).

Переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення чинного законодавства.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Нормами ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовується відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, між сторонами виникли спірні правовідносини на підставі укладення договору поставки.

У відповідності до частин 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу. Якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Як убачається із п. 3.6. Договору покупець здійснює оплату вартості товару шляхом безготівкового перерахування платіжним дорученням на рахунок постачальника грошових коштів в національній валюті гривні, в сумах, визначених кожним окремим додатком до договору, з урахуванням умов, передбачених п.п. 3.2 3.5, 3.9 цього договору.

За умовами п. 3.3. Договору індексація вартості товару із застосуванням індексу відповідно до п.3.2 цього договору проводиться тільки у випадку збільшення курсу євро до української гривні, встановленого Національним банком України на останню дату платежу більше, ніж на 3% по відношенню до курсу євро до української гривні, встановленого Національним банком України на дату підписання кожного окремого додатку. У всіх інших випадках індексація вартості товару не проводиться.

Разом з тим, належить відзначити, що згідно умов п. 3.9. Договору покупець (відповідач) самостійно проводить індексацію у встановленому в п.3.2 порядку з урахуванням п.3.3, погоджує її з постачальником (позивачем) та перераховує останньому проіндексовану суму платежу.

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач звертався до позивача у будь якій формі у звязку з індексацією остаточного платежу.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу.

Водночас, статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 2 статті 189 ГК України встановлено, що ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається у договорі в гривнях.

За нормами статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Виходячи із системного аналізу наведених вище норм чинного законодаства, належить дійти висновку, що норми щодо визначення ціни наділені диспозитивним характером, тобто, сторони договору на власний розсуд встановлюють ціну та/або порядок її визначення.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

З урахуванням наведеного, належить відзначити, що учасники господарських відносин вправі визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що поруч із застосуванням індексації суми зобов'язання дає можливість уникнути впливу інфляційних процесів на суму їх грошових зобов'язань.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що позивач, звернувшись із позовом до господарського суду про стягнення з відповідача, крім основного боргу, інфляційних втрат, таким чином визначився із способом свого захисту та отримав відшкодування від знецінення національної грошової одиниці України.

Як зазначалося, оплата вартості товару проводиться в національній валюті гривні.

Наявними у матеріалах справи доказами стверджується, що відповідач у порядку, визначеному Додатком № 1 до Договору провів оплату 30% від загальної вартості товару на суму 71 228,16 грн.

При цьому, п. 9.2. Додатку № 1 встановлює, що остаточний платіж в розмірі 70 % від загальної вартості поставленого товару згідно Додатку №1, здійснюється відповідно до положень п. 3 Договору, якими обумовлюється порядок, форма, розмір остаточного платежу, розмір та порядок коригування вартості поставленого товару, в термін до 1 грудня 2014 року.

Ураховуючи дані, розміщені на інтернет - сторінці НБУ (www.bank.gov.ua.), що станом на дату укладення Договору (7 березня 2014 року) офіційний курс гривні до євро становив 1290, 3669 грн. за 100 євро, а станом на 04.12.2015р. (дату здійснення останнього платежу за договором) офіційний курс гривні до євро становив 1886,2308 грн. за 100 євро, то, відповідно, спостерігається збільшення офіційного курсу євро більше ніж на 46 %.

За таких умов, належить враховувати п. 3.3. Договору від 07.03.2014р., відповідно до якого збільшення курсу гривні до українського гривні є підставою для коригування вартості товару із урахуванням умов Договору.

При цьому ціна товару підлягає індексації за формулою Р х (К1:К2), визначеною п. 3.2. Договору, відповідно до якої: де Р різниця між вартістю товару, зазначеною у відповідних додатках до договору, та попереднім платежем, який здійснюється покупцем протягом строку, вказаного у відповідному додатку до цього договору; К1 курс євро до української гривні, встановлений Національним Банком України станом на дату здійснення платежу; К2 курс євро до української гривні, встановлений Національним банком України на дату підписання кожного окремого додатку.

Отже, як правильно відзначив суд першої інстанції, Р - 166 199, 00 грн., різниця між вартістю товару, зазначеною в додатку №1 (237 427,20) та попереднім платежем, сплаченим 14.03.2014р. (71 228,20) (237 427,20 - 71 228,20 =166 199,00); К1 - 1886,2308 - офіційний курс євро до української гривні станом на дату здійснення останнього платежу - 04.12.2015р.; К2 - 1290,3669, офіційний курс євро до української гривні станом на дату підписання додатку №1 - 07.03.2014р.

За такою формулою остаточний платіж, який повинен був здійснити відповідач, складає 242 946, 15грн.

Тоді як відповідач сплатив лише 166 199 грн. (26 199 + 140 000).

Отже, сума боргу становить 76 747,15 грн.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами, як то договором поставки №08/04/2014 від 07.03.2014р., додатком №1 до договору, рахунком - фактурою, видатковою накладною №80455565 від 20.03.2014р., довіреністю на отримання товару, належним чином стверджується факт виконання позивачем зобовязань за Договором.

Натомість, в матеріалах справи на момент розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції відстутні належні докази на підтвердження факту проведення відповідачем оплати вартості товару з урахуванням суми, на яку збільшився курс євро по відношенню до національної валюти.

За таких підстав, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність визначених законом підстав для задоволення позову в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 76 747,15 грн.

Відповідно до п.3.9 Договору, проіндексовані суми платежів є грошовим зобов'язанням покупця перед постачальником з оплати товару.

Встановлені обставини у даній справі свідчать про те, що відповідач прострочив виконання зобовязання.

Згідно з п. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 3 статті 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Наведені норми свідчать, що за порушення грошового зобов'язання боржник на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити неустойку (штраф, пеню).

В силу дії ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Ураховуючи положення п. 8.4. Договору, наведені вище положення діючого законодавства, та на підставі проведеної перевірки розрахунків суду першої інстанції в частині визначення розміру пені та штрафу, судова колегія погоджується з тим, що розмір пені становить 32 229, 60 грн., а розмір штрафу - 7674,72 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

З приводу позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 1930,24 грн. за період з 05.12.2014р. по 06.10.2015р., то колегія суддів, ураховуючи положення ст. 625 ЦК України, а також встановлений та підверджений наявними в матеріалах справи доказами факт невиконання в повному обсязі боржником свого грошового зобов'язання за Договором у встановлені строки, та з урахуванням проведеної перевірки розрахунку позивача 3 % річних, судова колегія погоджується з тим, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Стосовно заявлених позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі інфляційних втрат в сумі 34 996,70 грн. за період з 05.12.2014р. по 06.10.2015р., то судова колегія, з урахуванням положень ст. 625 ЦК України, листа Верховного Суду України „Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997 №62-97р. та встановленого судом факту прострочення відповідачем виконання зобов'язання, вважає, що нарахування позивачем інфляційних втрат є правомірним, а тому суд першої інстанції дійшов цілком законного та обгрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

Ураховуючи положення п. п. 8.7., 8.8. Договору, згідно яких у відповідності до п.5 ст. 225 Господарського кодексу України сторони погодились, що у випадку звернення стороною до суду внаслідок порушення другою стороною своїх зобовязань за цим договором, сторона, що ініціює судовий процес має право додатково стягнути з винної сторони збитки, що повязані з витратами на відновлення порушеного права або захисту законних інтересів (крім судових витрат), у заздалегідь погодженій твердій сумі, що становить 2000 (дві тисячі) грн.; збитки завдані стороні внаслідок порушення своїх зобовязань другою стороною, можуть бути стягнуті в повному обсязі понад суму пені, суд апеляційної інстанції також погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача збитків у розмірі 2000 грн.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає вимогам ст. 43 ГПК України.

В силу дії норм ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не наданодостатніх доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зокрема, не приймаються до уваги суду твердження скаржника щодо відсутності належним чином оформлених рахунків на підтвердження факту виникнення між сторонами господарських зобовязань, оскільки такий документ не є первинним у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не фіксує господарської операції та не містить всіх необхідних реквізитів. Рахунки - фактури не встановлюють та не фіксують жодного юридично значимого факту. Між тим, Договір не повязує оформлення рахунку фактури позивачем з погодженням остаточної ціни на товар. Більше того, рахунки фактури не зазначені в переліку документів, які надаються позивачем відповідачу, наведеному в п. 5.4 Договору.

З приводу тверджень скаржника про те, що суд першої інстанції не врахував відсутність зі сторони позивача доказів коригування сум податкових зобов'язань, чим було позбавлено відповідача права збільшити суму податкового кредиту, то колегія суддів не приймає такі доводи до уваги. Адже, при цьому, належить враховувати, що за змістом п. 201.6 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на дату останньої оплати (остаточного платежу) відповідача), податкова накладна була виключно податковим документом. Податкова накладна визначає зобов'язання щодо податку на додану вартість, який не є ціною Договору. Такий документ не може встановлювати, змінювати чи іншим чином визначати ціну товару, оскільки податкова накладна визначає виключно податкові зобов'язання. Відтак, незалежно від того, чи позивачем здійснювалося коригування сум податкових зобов'язань, вказаний факт жодним чином не впливає на виникнення у відповідача обов'язку за Договорм в частині проведення оплати вартості товару з урахуванням суми, на яку збільшився офіційний курс євро по відношенню до національної валюти. Більше того, відповідачем (скаржником) не надано належних доказів на підтвердження того факту, що позивач будь яким чином відмовляється провести таке коригування в частині сум податкових зобов'язань.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Вінницької області від 28.10.2014р. у справі №902/930/14 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 09.03.2016 р. у справі №902/1399/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Племінний завод "Україна" - без задоволення.

2. Справу №902/1399/15 повернути в господарський суд Вінницької області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Розізнана І.В.