ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2016р. Справа № 914/3399/15

За позовом:Заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі його органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, м. Київ, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, м. Львів;
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайфселл», м. Київ;
про:визнання недійсним договору з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об`єктах Міністерства оборони України №LV0135/2/12.03.10 від 01.11.2009р., зобов`язання усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном техплощадкою військового містечка №6 в/ч НОМЕР_1 в с. Липники Пустомитівського р-ну Львівської обл.
Суддя Крупник Р.В. Секретар Цяпка О.І.
Представники сторін:
від прокуратури: від позивача-1: від позивача-2: Шарловська О.В. представник; Шведа О.Б. представник; не з`явився;
від відповідача: Пелешак Б.В. представник.

Представникам сторін роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового процесу не надходило.

СУТЬ СПОРУ:
24.09.2015р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави, в особі його органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (надалі Позивачі) до ТОВ «Астеліт» про визнання недійсним договору з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об`єктах Міністерства оборони України №LV0135/2/12.03.10 від 01.11.2009р., зобов`язання усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном техплощадкою військового містечка №6 в/ч НОМЕР_1 в с. Липники Пустомитівського р-ну Львівської обл.

Ухвалою від 28.09.2015р. суд повернув позовну заяву і додані до неї документи заявнику на підставі п. 1, 4, 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Не погодившись з винесеною ухвалою, прокурор подав апеляційну скаргу. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.11.2015р. ухвалу господарського суду Львівської області від 28.09.2015р. у справі №914/3399/15 було скасовано, матеріали справи передані до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Ухвалою від 20.11.2015р. суд порушив провадження у справі, її розгляд призначив на 07.12.2015р. У зв`язку з надходженням від ТОВ «Астеліт» касаційної скарги на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.11.2015р. та клопотання ТОВ «Астеліт» про зупинення провадження у справі, ухвалою від 07.12.2015р. суд зупинив провадження у справі до вирішення ВГС України справи №914/3399/15.

Постановою від 01.02.2016р. ВГС України касаційну скаргу ТОВ «Астеліт» залишив без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.11.2015р. без змін. 19.02.2016р. матеріали справи №914/3399/15 повернулися до суду.

Ухвалою від 22.02.2016р. суд поновив провадження у справі № 914/3399/15, її розгляд призначив на 03.03.2016р. Розгляд справи відкладався на 14.03.2016р., 04.04.2016р. та 15.04.2016р. Ухвалою суду від 14.03.2016р. змінено найменування відповідача з ТОВ «Астеліт» на ТОВ «Лайфселл». Крім цього, ухвалою від 04.04.2016р. суд продовжив строк розгляду справи на п`ятнадцять днів.

Представник прокуратури в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити повністю. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 01.11.2009р. між КЕВ м. Львова та відповідачем укладено договір №LV0135/2/12.03.10 з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об`єктах Міністерства оборони України, відповідно до якого КЕВ м. Львова взяло на себе зобов`язання надати відповідачу послуги з розміщення та зберігання на техплощадці військового містечка №6 в/ч НОМЕР_1 обладнання базової станції-ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку. На думку прокуратури, укладений між сторонами правочин є удаваним, оскільки приховує правочин, який насправді вчинено сторонами, а саме договір найму (оренди). Вказане пояснюється тим, що фактично має місце використання належного позивачу об`єкту техплощадки військового містечка №6 в/ч НОМЕР_1 з метою розміщення на ній належного відповідачу майна. Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами договору виникли з приводу розміщення такого майна та за своєю правовою природою є відносинами найму (оренди), відповідно до них слід застосовувати норми законодавства, що регулює порядок укладення та виконання та визнання недійсним правочину, який сторони насправді вчинили договору найму (оренди) майна. Враховуючи те, що договір найму (оренди) майна укладено з порушенням норм законодавства, зокрема, без погодження із власником майна, проведення конкурсу, здійснення експертної оцінки та отримання відповідного дозволу Фонду державного майна України, правочин є удаваним та приховує інший правочин, який насправді вчинено, а відтак є наявними підстави для визнання такого договору недійсним.

Представник позивача-1 в судове засідання з`явився, заявлені прокуратуро позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити повністю з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях до неї.

Представник відповідача-1 в судове засідання 22.05.2015р. з`явився, позовні вимоги визнав у повному обсязі, оскільки ДП «Західвійськбуд» не надавався дозвіл на відчуження спірного нерухомого майна, натомість таке відбулося на підставі бізнес-плану на 2003р.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. В попередніх судових засіданнях заявлений прокуратурою позов підтримав, просив його задоволити повністю.

Представник відповідача в судове засідання з`явився, проти позову заперечив, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю з тих підстав, що спірний договір є примірним договором для розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об`єктах Міністерства оборони України та був ним розроблений. Також зі змісту договору вбачається, що сторони обумовили певні обставини, з настанням яких договір з розміщення та зберігання обладнання припиняє свою дію та визначили строк дії договору настанням певної події, а саме: укладення договору оренди. Крім цього, представник додав, що ст. 901 ЦК України не забороняє включати в договір про надання послуг елементи різних договорів. До відносин, які виникли з такого договору необхідно застосовувати правове регулювання відповідних договорів, елементи якого включені в змішаний договір. Отже, не дивлячись на те, що договір може містити елементи інших договорів, це не є безумовною підставою для визнання їх удаваними. Доказами того, що договір є дійсним та реальним підтверджується виконанням сторонами взаємних зобов`язань по ньому та оформлення відповідних актів виконаних робіт. Більше того, на виконання рішення Міністерства оборони України №72/3 від 03.01.2013р., відповідачем зі своєї сторони передало усі відповідні документи для укладення договору оренди, даних про відсутність можливості продовжити договірні відносини на умовах оренди ТОВ «Лайфселл» не отримувало. У січні 2015р. КЕВ м. Львова одержано позитивний висновок ГКЕУ ЗС України на укладення договору оренди нерухомого майна. Також, відповідач повторно звернувся до КЕВ м. Львова із заявою про намір взяти участь у конкурсі на оренду нерухомого військового майна та укласти відповідний договір. На день розгляду справи, договір оренди перебуває в стадії погодження умов, а можливість його підписання залежить від отримання необхідних документів з КЕВ м. Львова. При цьому, задоволення позовних вимог та негайне припинення договірних відносин зумовить припинення оплат та зменшить надходження коштів на рахунки КЕВ м. Львова та Міністерства оборони України. До цього ж представником зазначено, що прокуратурою не з`ясовано та не враховано, з яких саме причин не підписано договір оренди та чи потягне невідкладне задоволення позовних вимог негативні наслідки для інших охоронюваних законом прав та інтересів, в тому числі державних.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
01.11.2009р. між КЕВ м. Львова (Виконавцем) та відповідачем (Замовником) укладено договір з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об`єктах Міністерства оборони України № LV0135/2/12.03.10 (надалі Договір), відповідно до п. 1.1. якого виконавець зобов`язувався надати послуги з розміщення та зберігання на об`єкті (техплощадці) військового містечка №6, в/ч НОМЕР_1 , яке закріплене за виконавцем та розташоване за адресою: Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Липники, обладнання базової станції ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку (надалі Майно) вартістю за актом оцінки станом на 01.11.2009р., 94496 грн. (додаток №4), відповідно до затвердженої схеми розміщення майна (додаток №3), а замовник зобов`язується оплатити цю послугу.

Склад майна згідно з актом інвентаризації замовника (додаток №1). Розміщене замовником на території виконавця майно зберігається (охороняється) відповідно до встановленого загального режиму зберігання (охорони) будівель та військового містечка.

Згідно п. 2.1. Договору замовник розміщує майно на об`єкті виконавця не раніше дати підписання сторонами цього договору, акта приймання-передачі виконавцем майна замовника та отримання необхідних дозволів щодо норм санітарної та технічної безпеки функціонування обладнання ретранслятора.

Факт передачі обладнання відповідачем позивачу-2 для розміщення його на техплощадці в/ч А4324 підтверджується Актом приймання-передачі майна замовника від 01.11.2009р. Акт підписаний повноважними представниками сторін Договору та скріплений їх печатками.

Судом встановлено, що первинно спірний Договір було укладено строком по 30.10.2012р. включно. В подальшому, а саме 31.10.2012р. між сторонами підписано Договір про внесення змін та доповнень до Договору, яким п. 6.2. Договору викладено в новій редакції, яким, зокрема, визначено, що даний договір діє з моменту підписання до 30.10.2013р. включно або до моменту укладення договору оренди нерухомого військового майна технологічного майданчика площею 28,0 кв.м. за адресою: Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Липники (військове містечко №6), але не пізніше вищевказаної дати. Разом з тим, сторонами не заперечується той факт, що як станом на день подання позовної заяви, так і станом на день розгляду справи, спірний Договір є чинним, оскільки жодна зі сторін не заперечувала проти припинення договірних відносин.

Однак, на думку прокурора, укладений між КЕВ м. Львова та відповідачем є удаваним правочином, що вчинений з метою приховати правочин, який насправді було вчинено в даному випадку договір оренди, який в свою чергу укладено поза встановленою законом процедурою, без відповідних погоджень та дозволів, а тому прокурор просить суд визнати недійсним договір з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об`єктах Міністерства оборони України № LV0135/2/12.03.10 від 01.11.2009р. та зобов`язати ТОВ «Лайфселл» усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном техплощадкою військового містечка №6 в/ч НОМЕР_1 в с. Липники Пустомитівського р-ну Львівської обл., шляхом демонтажу обладнання базової станції ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволенню повністю, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України (в редакції, котра діяла на момент укладення спірного договору) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

В силу положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Частиною 1 ст. 202, ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу приписів ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Звертаючись з даним позовом до суду, прокурор стверджує, що укладений між сторонами договір є удаваним правочином, адже такий укладений з метою приховати укладення договору найму (оренди).

Так, ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Зі змісту Договору вбачається, що уклавши такий, позивач-2 взяв на себе зобов`язання надати послуги з розміщення та зберігання обладнання відповідача на техплощадці військового містечка №6, військової частини А 4324, розташованого за адресою: Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Липники.

Пунктом 4.4. Договору визначено обов`язки КЕВ м. Львова, як виконавця, серед яких: забезпечення розміщення замовником майна на об`єкті, затвердження схеми його розташування на території військового містечка; забезпечення у встановленому порядку доступу до майна представників замовника для його технічного обслуговування; організація зберігання (охорони) майна відповідно до встановленого загального режиму зберігання (охорони) будівель та споруд військового містечка; організація взаємодії з питань зв`язку, оповіщення, доведення обмежень до замовника, які виникають у зв`язку з життєдіяльністю виконавця та які не суперечать умовам даного договору.

Перелік обов`язків замовника передбачених п. 4.1. Договору, в більшості стосуються зокрема, своєчасної оплати та ін. платежів, збереження об`єкту, запобігання його псуванню та т.п.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак, предметом договору про надання послуг є вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності.

Так, приписами ч. 1 ст. 769 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Тобто, зміст договору оренди зводиться до передачі однією особою (орендодавцем) майна у тимчасове користування іншій особі (орендарю) за плату.

Детально проаналізувавши зміст оскаржуваного Договору суд зазначає, що уклавши Договір, позивачем-2 було надано в користування ТОВ «Лайфселл» майно техплощадку, яка знаходиться на території військового містечка №6 в/ч НОМЕР_1 у с. Липники Пустомитівського р-ну Львівської обл. з метою встановлення на такій телекомунікаційного обладнання ТОВ «Лайфселл».

Разом з тим, аналізуючи зміст спірного Договору судом не встановлено, що підписуючи такий, волевиявлення КЕВ м. Львова було спрямоване на надання послуг ТОВ «Лайфселл», зокрема, перевірки технічного стану обладнання, його сервісне обслуговування та т.п.

Наведене, на переконання суду, свідчить про те, що під час укладення спірного Договору зовнішнє волевиявлення сторін (щодо намірів надавати відповідачу послуги з розміщення обладнання) не збігалося з їх внутрішньою волею (щодо передачі та одержання в користування техплощадки для встановлення відповідного обладнання), а тому в даному випадку між сторонами виникли договірні відносини оренди.

Ну думку суду, ще однією ознакою того, що за своєю правовою природою Договір є договором оренди свідчить те, що розміщення обладнання є одноактною дією, в Договорі не передбачено обов`язків позивача-2 щодо поетапного встановлення обладнання, натомість як вбачається з матеріалів справи та п. 3.3. Договору, оплата здійснювалася відповідачем щомісячно.

Також, як прослідковується з п. 1.1. Договору виконавець зобов`язувався надати послуги не лише з розміщення обладнання, а й зберігання, у зв`язку з чим суд відмічає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Таким чином, основною відмінністю між договором оренди та зберігання являється його предмет, в даному випадку предметом Договору являлася передача в користування ТОВ «Лайфселл» техплощадки для обслуговування його ж телекомунікаційного обладнання.

Більше того, укладаючи договір оренди волевиявлення сторін спрямоване на надання орендареві права оплатного користування майном для здійснення своєї підприємницької діяльності та отримання прибутку від використання майна за його цільовим призначенням, що відбулося в даному випадку. Натомість договір зберігання майна укладається в інтересах поклажодавця з метою забезпечення схоронності майна в тому вигляді, у якому його передали на зберігання і за загальним правилом, не допускається користування зберігачем цим майно та передання його в користування іншим особам.

З врахуванням викладеного, судом виключається ймовірність існування між сторонами договірних відносин зберігання.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір), ст. 901 ЦК України не забороняє включати у договір про надання послуг елементи інших договорів. До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України унормовано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ч. 3 ст. 6 ЦК України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

В пункті 2.12. Постанови від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Пленум ВГС України вказав, що якщо в законі не передбачено вид договору, то господарюючі суб`єкти вправі самостійно визначати свої взаємовідносини через договори, що містять елементи різних договорів, і навіть таких, що не передбачені чинним законодавством, але оптимально регулюють їх права і обов`язки. У таких випадках господарському суду необхідно дати оцінку усім умовам договору, з`ясувати законність застосування актів законодавства, елементи яких складають зміст договору, та обставини їх виконання, і, приймаючи рішення, застосувати законодавство, яке відповідає умовам договору та діям сторін й вирішити питання щодо законності частин договору за правилами, що стосуються визнання правочинів недійсними.

Вищевикладене дає підстави вважати, що договори, що містять елементи різних договорів укладаються сторонами у випадку, якщо в законі не передбачено вид договору, який регулюює їх права і обов`язки. Проте, в даній ситуації права і обов`язки сторін регулюють норми ЦК України, зокрема, Глава 58, ГК України Глава 30, параграф 5.

Відповідно до п. 3.11. Постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Враховуючи те, що відносили, які виникли між сторонами на підставі оскаржуваного Договору за своєю правовою природою є орендними правовідносинами, судом зазначається наступне.

Нормами ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» (в редакції, чинній на момент укладення Договору) визначено, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

У відповідності до 1 ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» (в редакції, чинній на момент укладення Договору) військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України (положення ч. 2 ст. 3 «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»).

Статтею 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», зокрема, передбачено, що військові частини можуть передавати без шкоди бойовій та мобілізаційній готовності закріплене за ними рухоме та нерухоме військове майно в оренду юридичним і фізичним особам. Порядок надання дозволу військовим частинам на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду встановлюється Кабінетом Міністрів України. Передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі з урахуванням необхідності підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України за погодженням з Міністерством оборони України. Оцінка вартості майна, що підлягає передачі в оренду, проводиться комісіями, до складу яких входять фахівці (уповноважені особи) Міністерства оборони України або іншого органу військового управління та Фонду державного майна України чи його регіонального відділення (представництва) за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Акт оцінки майна, яке передається в оренду, погоджується з Фондом державного майна України чи його регіональним відділенням (представництвом) і затверджується Міністерством оборони України.

Пунктом 4 Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затв. постановою КМУ від 11.05.2000р. №778, дозвіл військовим частинам на передачу військового майна в оренду надається щодо нерухомого військового майна - Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління за погодженням відповідно з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами).

Приписами ч. 3 ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент укладення договору) передбачалося, що орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом п`ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди.

Положення п. 4-12 Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затв. постановою КМУ від 11.05.2000р. № 778 чітко визначають порядок передачі військового майна. Зокрема, процедура передачі військового майна полягає в наступному:
- передача військового майна в оренду здійснюється виключно за результатами конкурсів, які проводяться Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління чи безпосередньо військовими частинами;

- акти оцінки вартості майна, що передається в оренду, погоджуються з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами) і затверджуються Міноборони. Оцінка вартості майна передує проведенню конкурсів на право укладення договорів оренди військового майна;

- військові частини визначають переліки військового майна, яке без шкоди бойовій та мобілізаційній готовності може бути передано в оренду, і подають їх на затвердження Міністрові оборони;

- відомості про майно, яке включено до затверджених переліків, підлягають опублікуванню у засобах масової інформації. Зазначена інформація є підставою для проведення конкурсів на передачу в оренду відповідного військового майна;

- після проведення конкурсу військова частина у п`ятиденний термін з дати затвердження його результатів подає до Міноборони або до уповноваженого ним органу військового управління: лист-клопотання про надання дозволу на передачу військового майна в оренду; копію свідоцтва про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах; проект договору оренди військового майна; акт оцінки вартості військового майна, що передається в оренду; розрахунок орендної плати за перший місяць оренди після укладення договору оренди, здійснений відповідно до вимог законодавства і підписаний командиром (начальником) та головним бухгалтером (начальником фінансової служби) військової частини; копію, свідоцтва про державну реєстрацію орендаря як суб`єкта підприємницької діяльності;

- подані матеріали щодо оренди рухомого військового майна розглядаються Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління у п`ятнадцятиденний термін. За результатами розгляду зазначених матеріалів Міноборони або уповноважені ним органи військового управління надсилають військовим частинам письмові дозволи на передачу цього майна в оренду та висновки до договорів оренди, які є обов`язковими для урахування військовими частинами під час їх підписання. У разі оренди нерухомого військового майна подані матеріали розглядаються Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління у місячний термін. Під час розгляду зазначених матеріалів Міноборони або уповноважені ним органи військового управління погоджують питання про надання дозволу на оренду майна та проект договору його оренди з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами) за місцезнаходженням цього майна;

- Фонд державного майна чи його регіональні відділення (представництва) розглядають надіслані матеріали та проекти договорів оренди нерухомого військового майна і протягом п`ятнадцяти днів після їх надходження надсилають відповідно Міноборони або уповноваженим ним органам військового управління свої висновки стосовно надання дозволів на передачу військового майна в оренду та укладення договорів;

- міноборони або уповноважені ним органи військового управління враховують зазначені у пункті 12 цього Порядку висновки під час підготовки дозволів на передачу нерухомого військового майна в оренду та висновку стосовно укладення договорів оренди;

- дозволи на передачу рухомого військового майна в оренду оформлюються відповідними наказами Міноборони або керівників уповноважених ним органів військового управління і надсилаються військовим частинам разом з висновками стосовно укладення договорів оренди, які є обов`язковими для урахування ними під час підписання зазначених договорів.

Відсутність в матеріалах справи документів, які стосуються проведення конкурсу щодо передачі майна, акту оцінки майна, затвердженого переліку майна, яке підлягає передачі в оренду та відповідно дозволу Міністерства оборони України щодо передачі військового нерухомого майна в оренду, оформленого наказом свідчить про те, що спірний договір оренди був укладений всупереч вимогам вище перелічених законодавчих актів. Відсутність передбаченої законом процедури передачі майна не заперечується ні КЕВ м. Львова, ні Міністерством оборони України.

При цьому, судом відхиляються твердження відповідача (як на підставу для відмови в позові) про те, що станом на день розгляду справи триває процес укладення договору оренди щодо передачі ТОВ «Лайфселл» згаданої вище техплощадки, оскільки факт укладення такого договору не впливає на вирішення даного спору.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Частиною 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи те, що під час укладення оскаржуваного Договору сторонами не було дотримано процедури укладення договору, передбаченої Порядком надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду (затв. постановою КМУ від 11.05.2000р. № 778), такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 2 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Оскільки оскаржуваний правочин було вчинено сторонами без дотримання чинного на той час законодавства та відповідно визнаний судом недійсним, позовна вимога про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном техплощадкою військового містечка №6 в/ч НОМЕР_1 в с. Липники Пустомитівського р-ну Львівської обл., шляхом демонтажу обладнання базової станції ретранслятора з рухомого (мобільного зв`язку) є підставною та такою, що підлягає задоволенню.

З огляду на викладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь Військової прокуратури Західного регіону України.

Керуючись ст.ст. 2, 4-3, 29, 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати недійсним договір з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об`єктах Міністерства оборони України №LV0135/2/12.03.10 від 01.11.2009р., укладений між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова та ТОВ «Астеліт».

3. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайфселл» (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 11А; ) усунути перешкоди в користуванні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (79007, м. Львів, вул. Батуринська, 2; ) нерухомим майном техплощадкою військового містечка № НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: с. Липники, Пустомитівський р-н, Львівська обл., шляхом демонтажу обладнання базової станції ретранслятора з рухомого (мобільного) зв`язку.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайфселл» (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 11А; ) на користь Військової прокуратури Західного регіону України (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20; ) 2436,00 грн. судового збору.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

6. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 20.04.2016 р.

Суддя Крупник Р.В.