РІШЕННЯ

"18" квітня 2016 р.Справа № 921/509/15-г/15
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Гирили І.М.

Розглянув справу

за позовом Міністерства юстиції України, вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 казначейська служба України, вул. Бастіона, 6, м. Київ, 01601

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2, АДРЕСА_1

до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства "Укртелеком", бульвар Т. Шевченка, 18, м. Київ, 01601, в особі Тернопільської філії ОСОБА_3 акціонерного товариства "Укртелеком", вул. Чорновола, 1, м. Тернопіль, 46001

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 Державної виконавчої служби Збаразького районного управління юстиції, вул. Шолом Алейхема, 19, м. Збараж, Тернопільська область

про відшкодування завданих Державному бюджету України збитків в розмірі 15 068 грн 40 коп.

За участі представників:

Позивача: ОСОБА_5 завідувача сектору судової роботи та міжнародного співробітництва Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, довіреність №1-22/2301 від 19.02.2016 р.; ОСОБА_6 головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, довіреність №20-22/558 від 30.12.2015 р.

Відповідача: ОСОБА_7 провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення ТФ ПАТ "Укртелеком", довіреність №2277 від 28.12.2015 р.

Третьої особи (органу ДВС): ОСОБА_8А головного державного виконавця ВДВС Збаразького МРУЮ, довіреність № 1135/03-49/02 від 28.03.2016 р.

Третьої особи (Державної казначейської служби України) не прибув

Третьої особи (ОСОБА_2В.) не прибув

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу Документообіг господарського суду.

Для робочого оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер N112ТА02D8000512C1.

В судовому засіданні 22.02.2016 р. учасникам судового процесу розяснювались процесуальні права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22, 27, 81-1 ГПК України.

Суть справи:

Міністерство юстиції України, надалі - позивач, звернулось до господарського суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_3 акціонерного товариства "Укртелеком", в особі Тернопільської філії ОСОБА_3 акціонерного товариства "Укртелеком", надалі відповідач, про стягнення на користь Державного бюджету України збитків в сумі 15 068 грн 40 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані приписами ст. ст. 1166, 1191 Цивільного кодексу України, нормами Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 09.09.2015 р. (суддя О.З. Галамай), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.11.2015 р., у справі №921/509/15-г/15 позовні вимоги Міністерства юстиції України задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_3 акціонерного товариства "Укртелеком", в особі Тернопільської філії ОСОБА_3 акціонерного товариства "Укртелеком" на користь Державного бюджету України збитки, завдані Державному бюджету України у сумі 15 068 грн 40 коп.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.01.2016 р. касаційну скаргу ПАТ "Укртелеком", в особі Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком" задоволено; рішення господарського суду Тернопільської області від 09.09.2015 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.11.2015 р. скасовано; справу передано на новий розгляд до господарського суду Тернопільської області.

03.02.2016 р. матеріали справи №921/509/15-г/15 повернуто на адресу господарського суду Тернопільської області.

За результатами здійсненого 04.02.2016 р. автоматизованого розподілу судової справи №921/905/15-г/15 визначено суддю Гирилу І.М.

Ухвалою суду від 05.02.2016 р. справу №921/509/15-г/15 прийнято до провадження суддею Гирилою І.М.; судове засідання по справі призначено на 15:30 год. 22.02.2016 р.

Ухвалою суду від 22.02.2016 р., в порядку ст. ст. 27, 77 ГПК України, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено ОСОБА_2 (АДРЕСА_1); розгляд справи відкладено на 14:45 год. 14.03.2016 р.

Ухвалами суду від 14.03.2016 р., від 28.03.2016 р. та від 04.04.2016 р., в порядку ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладався на 15:00 год. 28.03.2016 р., на 12:00 год. 04.04.2016 р. та, відповідно, на 14:05 год. 18.04.2016 р., з викладених у них підстав.

Строк розгляду спору, в порядку ч. 3 ст. 69 ГПК України, за клопотанням представника позивача було продовжено на п'ятнадцять днів, про що судом винесено відповідну ухвалу від 04.04.2016 р.

В судове засідання 18.04.2016 р. повноважні представники позивача прибули, позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові підстав та посилаючись на долучені до матеріалів справи документи. Окрім того, на виконання вимог ухвал суду від 28.03.2014 р. та від 04.04.2016 р. згідно клопотання за №7-5/4170 від 13.04.2016 р. надали додаткові документи. Поряд із цим, просили суд врахувати, що хоча виконавче провадження і перебувало на виконанні в органі ДВС, однак обовязок виконання рішення суду перш за все покладається на відповідача у справі.

Повноважний представник відповідача в судове засідання 18.04.2016 р. прибув, позовні вимоги заперечив в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позов №10-09/38 від 19.02.2016 р. та посилаючись на долучені документи. Вважає, що долучені позивачем згідно клопотання за №7-5/4170 від 13.04.2016 р. до матеріалів справи документи жодним чином не доводять протиправності поведінки відповідача та наявності його вини у невиконанні рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р. Просить суд при вирішенні спору врахувати вказівки Вищого господарського суду України, наведені у постанові від 19.01.2016 р. у даній справі.

Повноважний представник ОСОБА_4 ДВС Збаразького районного управління юстиції (третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача) в судове засідання 18.04.2016 р. прибув. У вирішенні спору покладається на думку суду. Поряд із цим, в судовому засіданні 04.04.2016 р. позовні вимоги вважав правомірними та такими, що підлягають до задоволення.

Представник Державної казначейської служби України та ОСОБА_2 (треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача) в судове засідання 18.04.2016 р. не прибули, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в порядку ст. 64 ГПК України (повідомлення про вручення поштових відправлень ухвали суду про відкладення розгляду справи від 04.04.2016 р. в матеріалах справи).

В судовому засіданні 18.04.2016р. судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судових засіданнях доводи та пояснення учасників судового процесу, оцінивши наявні в матеріалах справи документи, дослідивши норми чинного законодавства, судом встановлено наступне:

Рішенням Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ВАТ "Укртелеком", в особі Тернопільської дирекції Центру електрозв'язку №4 (правонаступником якого є відповідач у справі, докази правонаступництва - в матеріалах справи) про виконання договірних зобовязань та відшкодування моральної шкоди, позов задоволено частково. Зобовязано ВАТ "Укртелеком", в особі Тернопільської дирекції Центру електрозвязку №4 відновити ОСОБА_2 надання послуг електрозвязку за адресою: дачі с. Чернихівці Збаразького району Тернопільської області, згідно з договором №008, що був укладений між сторонами 01.08.1997р.; в частині позову щодо відшкодування моральної шкоди відмовлено за недоведеністю.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 09.01.2003р. апеляційну скаргу ВАТ "Укртелеком" відхилено, рішення Тернопільського міського суду від 21.10.2002р. залишено без змін.

У зв'язку з тривалим невиконанням зазначеного вище рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002р. ОСОБА_2 звернувся до Європейського суду з прав людини із заявою за №39928/05, в якій скаржився на затримку виконання рішення, ухваленого на його користь.

Під час розгляду Європейським судом заяви №39928/05 "ОСОБА_2 проти України та 5 інших заяв" щодо тривалого невиконання рішення національних судів, Урядом України з метою вирішення справ заявників подано до Європейського суду односторонні декларації щодо відшкодування будь-якої матеріальної і моральної шкоди та компенсацію судових витрат; закликано Суд вилучити заяви з реєстру справ; запропоновано, що ці декларації можуть бути прийняті Судом "як будь-яка інша підстава" для вилучення заяв з реєстру справ Суду відповідно до підпункту "с" пункту 1 статті 37 Конвенції. В деклараціях Уряд також визначив, що виплата становитиме остаточне вирішення справи. Враховуючи те, що заявники погодились на умови декларацій, Суд прийшов до висновку, що сторони фактично досягли дружнього врегулювання заяв та, відповідно, вирішив вилучити останні з реєстру справ в частині скарг, що врегульовуються умовами декларації Уряду.

Так, Рішенням Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_2 (№39928/05) у справі "ОСОБА_2 проти України та 5 інших заяв" від 22.05.2012 р., зокрема, встановлено, що рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області про зобовязання державного підприємства забезпечити будинок заявника телефонним звязком залишається невиконаним. 11 травня 2011 року акції зазначеного підприємства, які належали державі, було продано та воно стало підприємством приватної форми власності. Уряд України визнав відповідальність за тривале невиконання рішення суду від 21.10.2002 р. лише до 11.05.2011 р., коли боржник став підприємством приватної форми власності та висловив готовність сплатити заявнику суму у розмірі 1 500 євро.

04.08.2012 р. на виконання взятих Урядом України зобов'язань з Державного бюджету України на рахунок ОСОБА_2 згідно платіжного доручення №1786 від 04.08.2012 р. сплачено 15 068,40 грн, що на день здійснення платежу було еквівалентно 1 500 євро.

Враховуючи наведене вище та посилаючись на неправомірні дії відповідача у вигляді тривалого невиконання судового рішення, через які ОСОБА_1 Україна зазнала матеріальної шкоди у розмірі 15 068,40 грн, позивач в порядку ст. ст. 1166, 1191 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) звернувся до господарського суду Тернопільської області з даним позовом.

17.07.1997р. Україна ратифікувала Європейську Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і окремі Протоколи до неї, які у відповідності до Закону України від 10.12.1991р. "Про дію міжнародних договорів на території України" стали невід'ємною частиною національного законодавства. У відповідності до Закону України від 22.12.1993р. "Про міжнародні договори України", міжнародні договори мають пріоритет норм у разі їх колізії з національним законодавством. Рішення Європейського Суду, які набрали статусу остаточного, підлягають обов'язковому виконанню державою - відповідачем.

В розумінні ст. 1 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", N 3477-IV від 23.02.2006 р., з наступними змінами (надалі - Закон N3477-IV) рішенням Європейського суду з прав людини є, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону N3477-IV, виплата Стягувачеві (особі, за заявою якої Європейським судом з прав людини постановлено Рішення) відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням (рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України) статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", позивачем у справах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, виступає Орган представництва, який зобов'язаний протягом шести місяців з моменту, визначеного в частині четвертій статті 8 цього Закону, звернутися до суду з відповідним позовом. Загальний строк позовної давності для звернення з такими позовами визначається відповідно до Цивільного кодексу України.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 31.05.2006р. № 784 (зі змінами та доповненнями), на Міністерство юстиції покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень.

Ч. 1 ст. 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, із змісту ч. 4 ст. 9 Закону N3477-IV та ст. 1191 ЦК України вбачається, що держава Україна в особі позивача - Міністерства юстиції України, у разі виплати особі сум на виконання рішення Європейського суду з прав людини за рахунок Державного бюджету України має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Відшкодування шкоди, заподіяної державі протиправними діями у вигляді тривалого невиконання судового рішення, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди висвітлено у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою; вина. При цьому, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише через неправомірну поведінку відповідача, а не іншої особи, оскільки сама лише неправомірна поведінка особи, яка не пов'язана із наслідками у вигляді шкоди, не тягне за собою її відшкодування. Наявність всіх зазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, наслідком такої протиправної поведінки.

Аналогічну правову позицію викладено і Верховним судом України, зокрема, у постановах від 02.09.2014 р. № 3-100гс14 та від 28.01.2015 р. №3-210гс14.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що збитки у розмірі 15 068,40 грн (сума сплачених ОСОБА_2 з Державного бюджету України коштів на виконання рішення Європейського суду, відповідно до приписів Закону України від 23.02.2006 №3477-IV) завдано саме відповідачем внаслідок тривалого невиконання останнім рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р.

При цьому, вважає, що протиправна поведінка відповідача встановлена Європейським судом з прав людини під час розгляду справи за заявою №39928/05, поданою ОСОБА_2 в рамках справи "ОСОБА_2 проти України та 5 інших справ". Дане рішення є приюдицією, а тому встановлені у ньому факти повторному доказуванню не підлягають. Стверджує, що своєчасне забезпечення відповідачем будинку заявника телефонним звязком унеможливило б звернення ОСОБА_2 до Європейського суду з прав людини.

Наявність майнової шкоди обґрунтовує порушенням відповідачем ст. 124 Конституції України, ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 12 Закону України "Про зв'язок", пунктів 50, 51, 61, 63, 65 Правил користування місцевим телефонним звязком, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.1997 р. №385 (у редакціях, чинних на момент винесення рішення національного суду), яке призвело до заподіяння державі Україна матеріальної шкоди в сумі 15 068,40 грн та підтверджує матеріалами виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини "ОСОБА_2 проти України та 5 інших заяв".

Причинний звязок між протиправною поведінкою відповідача і заподіяною шкодою, на думку позивача, полягає у тому, що визнання Європейським судом з прав людини порушення ОСОБА_1 Україна Конвенції є наслідком невиконання відповідачем рішення національного суду, винесеного на користь заявника. Зазначає, що у випадку належного виконання відповідачем своїх зобовязань, настання негативних наслідків у вигляді порушення законних прав заявника та збитків держави виключається.

Що стосується вини відповідача, позивач, посилаючись на приписи ст. ст. 614, 1166 ЦК України, вважає, що відсутність такої повинен доводити саме відповідач у справі.

Окрім того, стверджує, що дії органу державної виконавчої служби щодо виконання рішення національного суду, винесеного на користь заявника, відповідали вимогам чинного законодавства, оскільки бездіяльність органу ДВС рішенням суду не встановлена.

Слід зазначити, що наведені позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог підстави і обставини вже були предметом досліджень та лягли в основу при прийнятті судових рішень місцевого та апеляційного господарських судів при первісному розгляді даного спору та задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Поряд із цим, переглядаючи рішення господарського суду Тернопільської області від 09.09.2015 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.11.2015 р. у даній справі в касаційному порядку, Вищий господарський суд України у своїй Постанові від 19.01.2016 р. прийшов до висновку про невідповідність фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства висновків судів обох інстанцій щодо наявності у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, з огляду на те, що позов обґрунтовано саме тривалим невиконанням рішення національного суду та встановлення судами факту знаходження останнього на примусовому виконанні органу державної виконавчої служби. При цьому, колегія суддів касаційної інстанції вказала на необхідність при новому розгляді даної справи врахувати викладене, всебічно та повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін. Встановити чи вживались органом ДВС на виконанні якого перебувало рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р. усі визначені законом заходи щодо примусового виконання цього рішення, зокрема, щодо відкриття виконавчого провадження; повідомлення боржника належним чином про відкриття виконавчого провадження, надання строку на добровільне виконання рішення суду та вчинення виконавчих дій, спрямованих на виконання судового рішення і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, давши належну оцінку всім доводам сторін.

Відповідно до статті 111-12 ГПК України, вказівки, що міститься у постанові касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

З метою забезпечення всебічного, обєктивного розгляду справи та виконання зазначених у Постанові ВГС України від 19.01.2016 р. вказівок, ухвалами суду від 05.02.2016 р., від 22.02.2016 р., від 28.03.2016 р. та від 04.04.2016 р., суд зобовязував позивача надати ряд документів. Зокрема, ухвалою від 05.02.2006 р. - додаткове письмове обґрунтування позовних вимог, з врахуванням Постанови Вищого господарського суду України від 19.01.2016 р. у даній справі; ухвалою від 22.02.2016 р. - письмові пояснення з приводу наведеної у долучених до матеріалів справи поясненнях б/н від 09.09.2015 р. інформації про надання представником ВДВС Збаразького РУЮ витягу виконавчого провадження під №252 від 30.01.2003 р. та письмові відомості, із долученням підтверджуючих документів (при наявності), про те, чи проводилась Департаментом ДВС перевірка виконавчого провадження №252 від 30.01.2003 р. під час розгляду справи Європейським судом з прав людини; ухвалами від 28.03.2016 р. та від 04.04.2016 р. - відомості, із долученням підтверджуючих документів (при наявності), щодо отримання уповноваженим органом/особою матеріалів справи "ОСОБА_2 проти України" з Європейського суду з прав людини; письмові відомості, із долученням підтверджуючих документів (при наявності), щодо вчинених дій, вжитих заходів, отриманої інформації та зібраних документів в ході вивчення матеріалів справи "ОСОБА_2 проти України" органом/особою, на який у відповідності до вимог чинного на той час законодавства було покладено обов'язок щодо вивчення матеріалів справ про порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На виконання вимог ухвал суду 22.02.2016 р. позивачем надано суду додаткове обґрунтування позовних вимог, з врахуванням постанови Вищого господарського суду України від 19.01.2016 р. у справі №921/509/15-г/15, згідно яких останній зазначив, що Рішенням Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р. встановлений факт порушення відповідачем прав ОСОБА_2 Своєчасне та добровільне виконання ВАТ "Укртелеком" рішення місцевого суду та забезпечення будинку заявника телефонним звязком унеможливило б звернення ОСОБА_2 до Європейського суду з прав людини. Збитки в розмірі 15 068,40 грн понесені ОСОБА_1 саме внаслідок тривалого невиконання відповідачем рішення Тернопільського міського суду від 21.10.2002 р. Відсутність судового рішення, яким би був встановлений факт неправомірних дій чи бездіяльності органу ДВС при виконанні рішення національного суду від 21.10.2002 р., свідчить про те, що ДВС були вжиті усі необхідні заходи для виконання судового рішення.

10.03.2016 р. позивач у клопотанні за №7-5/2699 зазначив, що відомості про те, чи проводилась Департаментом перевірка виконавчого провадження №252 від 30.01.2003 р. під час розгляду справи Європейським судом з прав людини відсутні. В ході підготовки пояснення б/н від 09.09.2015 р. про надання представником ВДВС Збаразького РУЮ витягу виконавчого провадження під №252 від 30.01.2003 р. представником Міністерства юстиції України ОСОБА_9 допущено описку.

14.04.2016 р. позивачем, як доказ вчинених дій, вжиття заходів, отримання інформації та зібраних документів в ході вивчення матеріалів справи "ОСОБА_2 проти України" органом/особою, на який у відповідності до вимог чинного на той час законодавства було покладено обов'язок щодо вивчення матеріалів справ про порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, надано копії листів представника Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у Тернопільській області від 22.03.2010 р. за №1142/01-17-02, від 31.03.2011 р. за №1300/01-17-02; копію листа Фонду державного майна України від 01.09.2011 р. за №31-3-232; копії листів Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 12.08.2011 р. за №12.3-35/5864 та від 06.10.2011 р. за №12.3-33/6861; копію доповідної записки Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини; копію листа Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 28.10.2011 р. за №12.3-23/7517 з додатками та копію листа Європейського суду з прав людини від 08.11.2011 р.

Окрім того, присутні в судовому засіданні 18.04.2016 р. представники позивача зазначили, що інші документи, окрім вже долучених ними до матеріалів справи, відсутні. Поряд із цим, повторно наголосили, що хоча виконавче провадження і перебувало на виконанні в органі ДВС, однак обовязок виконати рішення суду перш за все покладається на відповідача у справі.

Також, ухвалами від 05.02.2016 р. та від 22.02.2016 р. суд зобовязував відповідача надати: письмовий документально-обґрунтований відзив на позов, з врахуванням Постанови Вищого господарського суду України від 19.01.2016 р. у даній справі; письмові відомості, із долученням підтверджуючих документів (при наявності), про те, чи вживались Товариством з моменту набрання рішенням Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р. законної сили заходи, спрямовані на добровільне його виконання, а також письмово викладену інформацію щодо стану виконання рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р.

На виконання вимог вказаних вище ухвал суду 19.02.2016 р. відповідач надав відзив на позов, з врахуванням постанови ВГС України від 19.01.2016 р. у справі №921/509/15-г/15, згідно якого зазначив, що про існування виконавчого провадження з виконання рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р. йому стало відомо лише 22.03.2010 р. з листа Головного Управління юстиції у Тернопільській області від 22.03.2010 р. З моменту отримання даної інформації Товариство неодноразово зверталося до ОСОБА_2 із відповідними листами (в матеріалах справи) щодо готовності відновити надання послуг звязку та з проханням надати доступ до приміщення. Однак відповіді на вказані листи ним так і не отримано. З огляду на наведене вважає, що в діях відповідача відсутній склад цивільного правопорушення, а отже і відсутні підстави для настання цивільної відповідальності. Окрім того, просив суд врахувати, що рішенням Європейського суду з прав людини №39928/05 у справі "ОСОБА_2 проти України та 5 інших заяв" встановлено факти, які не є преюдиціальними для обґрунтування позовних вимог, наведених представником позивача. Даним рішенням протиправну поведінку, причинний зв'язок та вину Укртелекому не встановлено. В судових засіданнях представник відповідача повідомив, що на даний час рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р. так і залишається не виконаним.

Окрім того, ухвалою від 05.02.2016 р. суд зобовязував ОСОБА_4 Державної виконавчої служби Збаразького районного управління юстиції надати витяг з ЄДРВП по виконавчому провадженню за №252 від 30.01.2003р., відкритому органом ДВС на виконання виконавчого листа Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р. за №2/6889, наявність якого вбачається із наявних в матеріалах справи письмових прояснень представника позивача від 09.09.2015 р. Органом ДВС вказаних вище вимог ухвали суду не виконано, витребовуваного судом документу не надано. Поряд із цим, присутній в судовому засіданні 22.02.2016 р. його повноважний представник зазначив, що виконавче провадження за №252 від 30.01.2003 р. з примусового виконання виконавчого листа №2-6889, виданого Тернопільським міським судом 21.10.2002 р., про зобовязання ВАТ "Укртелеком" відновити надання послуг ОСОБА_2 за адресою: дачі с. Чернихівці, Збаразький район, Тернопільська область, згідно записів в журної обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцю за 2003 р., перебувало на примусовому виконанні ВДВС Збаразького РУЮ. Однак згідно акту від 21.01.2008 р. було знищено. Відомості про його хід та стан у органу ДВС відсутні.

Як вже зазначалось вище, ухвалою суду від 22.02.2016 р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача судом залучено ОСОБА_2 та зобовязано останнього надати суду: відомості про хід та стан виконання рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р., із долученням підтверджуючих документів (документи виконавчого провадження тощо при наявності); письмові відомості, із долученням підтверджуючих документів (при наявності), про те, чи оскаржувались ОСОБА_2 дії/бездіяльність органу ДВС щодо примусового виконання виконавчого листа №2-6889, виданого Тернопільським міським судом 21.10.2002 р., про зобовязання ВАТ "Укртелеком" відновити надання послуг електрозвязку. Однак останній звернувся до суду із заявою б/н від 23.03.2016 р. про розгляд справи без його участі, відомостей щодо того, чи оскаржувались ним дії/бездіяльність органу ДВС при примусовому виконанні виконавчого листа №2-6889, виданого Тернопільським міським судом 21.10.2002 р. не надав, як і не надав жодних документів виконавчого провадження.

Поряд із цим, з метою забезпечення всебічного та обєктивного розгляду спору, 22.02.2016 р. та 14.03.2016 р. господарським судом Тернопільської області на адресу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області було направлено запити про надання інформації. Зокрема, щодо того чи оскаржувались позивачем - ОСОБА_2 в межах справи за позовом ОСОБА_2, до відповідача - ВАТ "Укртелеком", в особі його Тернопільської дирекції електрозвязку №4, про виконання договірних зобовязань та відшкодування шкоди (апеляційне провадження №22а-993 2003 р.) дії/бездіяльність органу ДВС щодо виконання виконавчого листа №2-6889, виданого Тернопільським міським судом Тернопільської області про зобов'язання забезпечити будинок ОСОБА_2 телефонним зв'язком, із долученням підтверджуючих документів (при наявності).

18.03.2016 р. та 25.03.2016 р. на адресу господарського суду Тернопільської області надійшли письмові відповіді на зазначені вище запити, згідно яких Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області повідомив про неможливість надання витребовуваної господарським судом Тернопільської області інформації, оскільки цивільна справа №2-6889/2002 згідно наказу №3 від 18.01.2012 р. знищена.

У п. п. 6, 9 Розяснення Вищого Арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів повязаних з відшкодуванням шкоди" №02-5/215 від 01.04.1994 р., з наступними змінами, зазначено, що для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України). При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи. Позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. У вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 1 500 євро було рішення Європейського суду з прав людини, під час прийняття якого Урядом України було визнано надмірну тривалість виконання ухваленого на користь заявника рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Обов'язковість рішень суду закріплена також і в статті 129 Конституції України.

Правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права визначені в законі України "Про судоустрій та статус суддів". В ч. 2 ст. 13 вказаного Закону встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

В силу приписів ч. 1 ст. 114, ст. ст. 348, 349 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції чинній на момент набрання чинності рішенням Тернопільського міського суду Тернопільської області, рішення, ухвала і постанова суду або судді, що набрали законної сили, є обовязковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або допущено до негайного виконання, за заявою особи, на користь якої постановлено рішення, видається один виконавчий лист. Виконання рішень судів здійснюється відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

У пунктах 18, 23 рішення Європейського суду від 12.05.2011 р. у справі "Ліпісвіцька проти України" вказано, що судове рішення та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у звязку із чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, зазначених у п. 1 ст. 6 Конвенції щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку.

У рішеннях Європейського суду у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України", визначено, що правосуддя не може вважатись здійсненим доти, доки не виконане судове рішення. Виконання судового рішення є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 124 Конституції України.

Конституційний Суд України у рішенні від 26.06.2013 р. за №5-рп/2013 також зазначив, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист, невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. В контексті викладеного суд зазначає, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обовязкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження", у редакції, що діяла на час тривалого невиконання рішення національного суду, примусове виконання рішень судів в Україні покладається на ОСОБА_1 виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Приписами статті 30 цього Закону у зазначеній редакції було визначено, що державний виконавець вчиняє дії, спрямовані на добровільне виконання рішення національного суду у встановлений постановою строк, який відповідно до статті 24 цього Закону не може перевищувати семи днів. Зокрема, державний виконавець у триденний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку на добровільне виконання зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, повязаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим законом. Копія постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувачу, боржнику та органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Таким чином, обовязковість виконання рішення виникає з моменту набрання ним законної сили, а протиправна поведінка у звязку із невиконанням судового рішення - з моменту його невиконання боржником без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк.

За даних обставин, суд прийшов до висновку, що протиправна поведінка відповідача щодо невиконання рішення національного суду може мати місце лише за умови належного його повідомлення органом ДВС про відкриття виконавчого провадження, спливу встановленого строку для добровільного виконання судового рішення та, відповідно, ухилення боржника від його виконання.

Згідно статті 25 вказаного Закону, державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Слід також зазначити, що п. 1 Порядку взаємодії Департаменту державної виконавчої служи та Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини під час забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання рішень Європейського суду з прав людини, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2008 р. за №26/5, передбачено, що під час розгляду Європейським судом з прав людини справ щодо виконання рішень судів проводиться збір необхідних документів та інформації, здійснюється, зокрема, збір усіх матеріалів, які висвітлюють перебіг виконання рішення суду, перевірка повноти, адекватності та законності виконавчого провадження, аналіз причин невиконання або тривалого виконання рішення суду, вжиття заходів реагування на виявлені порушення під час виконання рішення суду, в тому числі заходи для притягнення до передбаченої законодавством України відповідальності осіб, що не виконують законних вимог державного виконавця щодо виконання рішення суду.

Порядком організації роботи щодо відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виконання рішень Європейського суду з прав людини, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08.11.2011 р. за №3280/5, визначено, що Департамент судової роботи протягом 15 днів з дня отримання матеріалів справи Європейського суду, документів виконавчого провадження по виконанню рішення Європейського суду в частині здійснення грошових стягнень, опрацьовує їх на предмет необхідності збору додаткової інформації, складу винних осіб, з вини яких Європейським судом було прийнято рішення проти України, при необхідності отримання додаткової інформації надсилає відповідні запити до органів влади, підприємств, установ, організацій, готує та подає позови в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виконання рішення Європейського суду.

Згідно ст. 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вже зазначалось, Вищий господарський суд у постанові від 19.01.2016 р., вказівки якого в силу приписів чинного законодавства є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, звернув увагу на необхідність дослідження документів виконавчого провадження по виконанню рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р., встановлення факту вжиття органом державної виконавчої служби, на виконанні якого перебувало рішення національного суду, усіх визначених законом заходів щодо примусового виконання цього рішення, зокрема, щодо відкриття виконавчого провадження, повідомлення боржника належним чином про відкриття виконавчого провадження та надання йому строку на добровільне виконання рішення суду, вчинення виконавчих дій спрямованих на виконання судового рішення тощо.

З метою виконання вказівок суду касаційної інстанції, ухвалами суду неодноразово витребовувались відповідні документи, про що вказано вище. Однак, відомостей про те, коли було відкрите виконавче провадження на виконання вказаного судового рішення, чи надсилалась на адресу боржника копія постанови про відкриття виконавчого провадження, коли закінчився строк для добровільного виконання рішення суду, чи притягувався відповідач до відповідальності за невиконання норм Закону України "Про виконавче провадження" суду не надано. Дані відомості відсутні і в долученому до матеріалів справи витязі з Журналу обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцю за 2003 рік Збаразького районного управління юстиції.

Поряд із цим, долучені відповідачем до матеріалів справи документи (листи №18-09/523 від 31.03.2010 р., №18-09/627 від 20.08.2010 р., №18-09/592 від 18.08.2011 р.№18-09/742 від 07.10.2011 р. та докази їх направлення) свідчать про те, що з моменту отримання Товариством листа Головного управління юстиції у Тернопільській області за №1142/01-17-02 від 22.03.2010 р. відповідач неодноразово звертався до ОСОБА_2 з проханням надати доступ до приміщення з метою відновлення надання послуг звязку, що в свою чергу спростовує доводи позивача про ухилення останнього від виконання судового рішення в добровільному порядку.

Окрім того, суд відзначає, що рішення Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_2 проти України та 5 інших заяв" не містить посилання на порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, саме з вини відповідача. Натомість вказаним рішенням Європейського суду встановлено факт визнання державою Україна своєї відповідальності за тривале невиконання судових рішень.

Таким чином, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що примусове виконання рішення національного суду здійснювалось органом державної виконавчої служби, беручи до уваги вказівки Вищого господарського суду у даній справі, зважаючи на відсутність документів, які б свідчили про обізнаність відповідача про наявність виконавчого провадження та ухилення останнього від його виконання, доводи позивача про наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, на думку суду, є помилковими, а позов - таким, що задоволенню не підлягає.

Судом враховано, що наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах, пов'язаних зі стягненням в порядку регресу збитків, завданих внаслідок виконання рішення Європейського суду з справ людини (постанова ВСУ від 20.12.2010 у справі №20/21).

В силу приписів ст. 49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; при задоволенні позову в повному обсязі відшкодування витрат позивача, що пов'язані зі сплатою судового збору, покладається на відповідача; в разі відмови у позові повністю ці витрати покладаються на позивача.

Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

В п. 4.5 Постанови Пленуму ВГС України "Про деякі питання практики застосування розділу IV Господарського процесуального кодексу України" №7 від 21.02.2013 р., з наступними змінами та доповненнями, вказано, що у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору: якщо позов залишено без задоволення - судовий збір не стягується.

Поряд із цим, в п. 4.4 вказаної Постанови, визначено, що у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

За даних обставин, враховуючи, що відповідно до п. 13 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній на момент звернення позивача з даним позовом до суду) Міністерство юстиції України було звільнено від сплати судового збору за подання позовів про відшкодування збитків завданих Державному бюджету України внаслідок виконання рішень Європейського суду з прав людини, постановлених проти України, судовий збір за розгляд даної справи до стягнення не підлягає.

Разом із тим, понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги в загальній сумі 4 202,10 грн підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 69, 82-85, 111-12, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з Міністерства юстиції України, вул. Городецького, 13, м. Київ, ідентифікаційний код 00015622, на користь ОСОБА_3 акціонерного товариства "Укртелеком", бульвар Т. Шевченка, 18, м. Київ, ідентифікаційний код 21560766, в особі Тернопільської філії ОСОБА_3 акціонерного товариства "Укртелеком", вул. Чорновола, 1, м. Тернопіль, ідентифікаційний код 01188052, 4 202 (чотири тисячі двісті дві) грн 10 коп. в повернення витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати стягувачу після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили в десятиденний строк з дня його прийняття (складення повного рішення).

5. Сторони, треті особи вправі подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його прийняття (складення повного рішення), через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 22.04.2016 р.

Суддя І.М. Гирила