ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"11" квітня 2016 р. Справа № 911/535/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Бі ОСОБА_1, м. Боярка, Києво-Святошинський р-н

про стягнення 40 338,70 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників:

позивач ОСОБА_2 предст. дов. № 15 від 13.01.2016;

відповідач не зявився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської до Товариства з обмеженою відповідальністю Бі ОСОБА_1 про стягнення 40 338,70 грн. за договором № 28/02/13, з яких: 25 547,28 грн. основного боргу, 988,99 грн. 3% річних та 13 802,43 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.02.2016 було порушено провадження у справі № 911/535/16 та призначено розгляд справи на 21.03.2016 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 21.03.2016 розгляд справи було відкладено на 11.04.2016 року, у звязку з неявкою відповідача.

Відповідач в судове засідання 11.04.2016 року повторно не забезпечив явку свого повноважного представника, про причини неявки суд не повідомив, витребуваних документів, зокрема відзиву, до суду надав.

Відповідно до частини 1 статті 93 Цивільного кодексу України, місцезнаходження юридичної особи визначається місцем її державної реєстрації, якщо інше не встановлено законом.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України 02.06.2006 № 01-8/1228 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році»).

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 3.9.1, Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали суду надсилались відповідачу за адресою вказаною в позовній заяві та Спеціальному витягу з ЄДРПОУ, що свідчить про те, що він був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

З даного приводу суд зазначає, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, а також зважаючи на строки, передбачені ст. 69 ГПК України щодо терміну розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 ГПК України за відсутності представника відповідача.

Присутній в судовому засіданні представник позивача озвучив позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі

Відповідно до частини 2 статті 82 ГПК України, рішення приймається судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Згідно з ч. 1 статті 85 ГПК України, прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та обєктивного розгляду спору по суті, в судовому засіданні 11.04.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника позивача, суд,-

встановив:

28 лютого 2013 року між Товариством з обмеженою Бі ОСОБА_1 (Постачальник) та Публічним акціонерним товариством Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської (Покупець) укладено договір № 28/02/13, відповідно до умов якого Постачальник зобовязується поставити та передати у власність Покупця товар, а Покупець прийняти та своєчасно здійснювати оплату на умовах даного договору

Пунктом 7.2. Договору встановлено, що Покупець оплачує 100% від вартості партії продукції, яка підлягає передачі згідно кількості та найменування, що вказується в заявці на товар, перераховується у безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Постачальника вказаний у цьому договорі, протягом 35 банківських днів з моменту направлення заявки Покупця.

Як стверджує позивач, на виконання умов договору за період з 19.07.2013 по 22.08.2013 ним було здійснено оплату за товар на загальну суму 290 400,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок.

З наданих суду копій видаткових накладних вбачається, що відповідач здійснив поставку товару лише на суму 264 852,72 грн., у звязку з чим вартість не поставленого товару складає 25 547,28 грн.

В порядку досудового врегулювання спору, позивачем неодноразово направлялись претензії відповідачу з вимогою погасити наявну заборгованість, які відповідно до копій рекомендованих повідомлень були отримані останнім.

Втім, за словами позивача, станом на 08.02.2016 року відповідач не повернув 25547,28 грн. вартості не поставленого товару, у звязку з чим позивач і звернувся з позовом до суду.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься в статті 193 Господарського кодексу України.

Частиною статті 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною другою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 670 Цивільного кодексу України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

В звязку з тим, що відповідач свого обовязку стосовно передачі оплаченого товару не виконав, та, разом з тим, не надав доказів повернення коштів за непоставлений товар або поставки товару, суд прийшов до висновку, що вимога позивача про повернення грошових коштів є правомірною та підлягає задоволенню у повному обсязі у розмірі 25 547,28 грн.

Також позивачем заявлено до стягнення 988,99 грн. 3% річних та 13 802,43 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування зазначених вимог позивач посилається на те, що зобовязання щодо повернення попередньої оплати є грошовим зобовязанням.

Втім, з даною позицією позивача суд не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд звертає увагу позивача на те, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні ст.625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» та постановах Верховного суду України від 15.10.2013 № 3-30гс-13 та від 16 вересня 2014 року №3-90гс14.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних, нарахованих на суму попередньої оплати є безпідставними та не підлягають задоволенню.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 25 547,28 грн. основного боргу. В іншій частині позову суд відмовляє.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 ГПК України, покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Бі ОСОБА_1 (08150, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, вул. Хмельницького, 113, ) на користь Публічного акціонерного товариства Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 7, ) 25 547 (двадцять пять тисяч пятсот сорок сім) грн. 28 коп. основного боргу та 872 (вісімсот сімдесят дві) грн. 71 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення 26.04.2016р.

Суддя О.В. Щоткін