КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2016 р. Справа№ 910/21970/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання - Сташук Т.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Данилова Л.А. - за довіреністю

від відповідача: Бойко В.Г. - за довіреністю

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Києва від 21.09.2015 (повне рішення складено 28.09.2015)

у справі №910/21970/15 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс"

до Міністерства оборони України

про стягнення 9 397,15 гривень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення 9 025,50 грн. інфляційних нарахувань та 371,62 грн. трьох відсотків річних, у зв'язку з простроченням виконання зобов'язань за договором про надання послуг № 286/5/14/1 від 03.04.2014.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.09.2015 у справі №910/21970/15 позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 9025,44 грн. інфляційних нарахувань, 371,62 грн. 3% річних, та 1826,98 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням Міністерство оборони України звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 21.09.2015 у справі №910/21970/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального права.

Разом з апеляційною скаргою скаржник подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2016 колегією суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В., суддів: Власова Ю.Л., Коротун О.М. поновлено Міністерству оборони України пропущений строк на подання апеляційної скарги, прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її розгляд на 17.02.2016.

В судовому засіданні 17.02.2016 представник позивача надав суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2016 продовжено строк вирішення спору на 15 днів, в судовому засіданні 17.02.2016 оголошено перерву до 16.03.2016.

В судовому засіданні 16.03.2016 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Представник позивача заперечував проти апеляційної скарги та просив суд оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно із ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03 квітня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" (виконавець) та Міністерством Оборони України (замовник) було укладено договір про надання послуг щодо прання та хімічного чищення текстильних і хутряних виробів (послуг з прання) для державних потреб (за кошти Державного бюджету України) №286/5/14/1, за умовами якого виконавець зобов'язується у 2014 році надати послуги щодо прання та хімічного чищення текстильних і хутряних виробів (послуг з прання) (далі - послуги) білизни, обмундирування, спецодягу та іншого речового майна (далі - майно) (для військових частин (установ), дислокованих у м. Києві та Київській області), а замовник - прийняти та оплатити надані послуги в кількості, у строки і виключно за цінами згідно положень цього договору. Платіжні зобов'язання замовника виникають при наявності відповідного бюджетного призначення (бюджетного асигнування) на 2014 рік (п.1.1. Договору).

Ціна цього договору становить: 2 013 739,20 грн. (п.3.1. договору).

Відповідно до п.4.1. договору встановлено, що розрахунки за надані послуги проводяться після фактичного їх виконання щомісячно, протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання виконавцем замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури за надані послуги, підписаного керівником, головним бухгалтером та засвідченого мастичною печаткою виконавця (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі).

Згідно п.4.2 договору до рахунку-фактури додаються: акт приймального контролю якості та кількості наданих послуг, в якому повинні бути оригінали підписів представника замовника та виконавця послуг, засвідчені мастичними печатками, який є підтвердженням приймання наданих послуг за якістю і кількістю. Без вищезазначених документів або відсутності в них встановленої інформації, оплата за надані послуги не проводиться.

Відповідно до статей 48, 51, 112 Бюджетного кодексу України та зважаючи на п.2.4 Порядку обліку зобов'язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02 березня 2012 року № 309 виконавець зобов'язаний надавати документи, які являються підставою для оплати послуг протягом 3 робочих днів з часу отримання послуг замовником, але не пізніше передостаннього робочого дня календарного місяця у якому відбулися послуги.

Відповідно до вимог ст. ст. 901, 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Факт надання послуг позивачем на суму 30 593,45 грн., передбачених даним договором підтверджується актами виконаних робіт за листопад-грудень 2014 року.

Разом з тим, відповідач свої зобов'язання по оплаті наданих послуг не виконав, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду про стягнення в примусовому порядку суми боргу у розмірі 30 593,45 грн. за договором про надання послуг № 286/5/14/1 від 03.04.2014.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.07.2015 у справі № 910/13126/15 позовні вимоги задоволено, стягнуто з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" 30 593 грн. 45 коп. основного боргу та 1 827 грн. 00 коп. судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується пояснення представників сторін рішення господарського суду міста Києва від 22.07.2015 по справі № 910/13126/15 не оскаржувалося та набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 9 025,50 грн. інфляційних нарахувань та 371,62 грн. трьох відсотків річних, у зв'язку з простроченням виконання зобов'язань за договором про надання послуг № 286/5/14/1 від 03.04.2014.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.4.1. договору встановлено, що розрахунки за надані послуги проводяться після фактичного їх виконання щомісячно, протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання виконавцем замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури за надані послуги, підписаного керівником, головним бухгалтером та засвідченого мастичною печаткою виконавця (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі).

Як вбачається з матеріалів справи листом за № 1911 від 12.01.2015 позивачем на адресу відповідача було направлено рахунок-фактуру № 11097 та акти приймального контролю якості та кількості наданих послуг з прання на суму 30 354,05 грн. Зазначений лист відповідачем отримано 24.01.2015, що підтверджується його листом № 553 від 24.01.2015.

Також 11.02.2015 позивачем на адресу відповідача було направлено лист № 1937 з рахунком-фактурою № 11098 на суму 239,40 грн. на оплату наданих послуг. Зазначений лист відповідачем отримано 17.02.2015, що підтверджується листом № 1529 від 24.02.2015 р.

Як вірно встановлено судом першої інстанції з огляду на те, що рахунок-фактура № 11097 відповідачем отримано 24.01.2015 р., то останній зобов'язаний був здійснити оплату до 06.03.2015 р. В свою чергу, зобов'язання з оплати рахунку-фактури № 11098 (зазначений рахунок відповідачем отримано 17.02.2015) мало бути виконано до 01.04.2015.

Разом з тим, відповідач свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг у строк погоджений сторонами в договорі не виконав, у зв'язку з чим у останнього виникло прострочення виконання зобов'язання на суму 30 593,45 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.3.7 Договору сторони домовились, що погоджений розмір збитків, а також неустойки, який підлягає відшкодуванню Міністерством оборони України за несвоєчасність грошових розрахунків не може бути більшим за суму заборгованості скоригованої на офіційний індекс інфляції за відповідний період (час прострочення). Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України сторони встановили інший розмір процентів 0 (нуль) процентів.

Суд першої інстанції задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 371,62 грн. не прийняв до уваги доводи відповідача стосовно того, що позивачем безпідставно здійснено нарахування 3% річних, оскільки умовами договору передбачено нульовий розмір процентів, та виходив з того, що умовами ст. 625 ЦК України передбачено можливість встановлення в договорі іншого розміру процентів, а не виключення можливості здійснення такого нарахування.

Проте, колегія суддів з таким висновком місцевого господарського суду не погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Деталізований в ст. 627 ЦК України принцип свободи договору включає в себе можливості укладення договору на вільний розсуд сторін; вільного вибору контрагента; вільного визначення сторонами умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 3 ЦК України). При цьому принцип диспозитивності (який є основним принципом цивільного права) в тому числі виражається в тому, що особа, чиє право порушено, самостійно вирішує чи застосовувати певні міри відповідальності до боржника та вправі відмовитися від вимог до порушника прав тощо. Крім цього диспозитивінсть передбачає юридичну свободу саме на стадії виникнення будь-яких цивільних відносин, адже самі контрагенти укладають на власний розсуд правочин, самостійно обирають вид договору, його об'єкт, форму, умови тощо.

Так, згідно зі ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 р. у справі № 6-230цс14 вказується, що принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами (згідно зі ст. 111-28 ГПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права).

Судова колегія зазначає, що пряма заборона у ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо можливості відступити від її положень відсутня. При цьому, законодавство не містить жодних обмежень стосовно права кредитора відмовитись від права нарахування відсотків річних. Також із суті відносин між сторонами не випливає недопустимості відступити від положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, висновок місцевого господарського суду про правомірність здійснення позивачем нарахування відсотків у розмірі встановленому ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме у розмірі 3% річних, колегія суддів вважає помилковим, оскільки умовами договору, які є обов'язковими для сторін договору, сторони погодили нульовий розмір процентів.

З огляду на зазначене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 371,62 грн. колегія суддів вважає такими, що задоволенню не підлягають.

З огляду на обставини справи, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 9 025,44 грн. інфляційних втрат.

Щодо доводів скаржника про відсутність його вини з оплати послуг, оскільки позивачем порушено порядок надання документів для оплати, що передбачений п. 4.2. договору, відповідно до якого виконавець зобов'язаний надавати документи, які являються підставою для оплати послуг протягом 3 робочих днів з часу отримання послуг замовником, але не пізніше передостаннього робочого дня календарного місяця у якому відбулися послуги, а позивачем документи для оплати надані в 2015 році, тому у відповідача відсутні підстави для реєстрації зобов'язань, колегія суддів зазначає, що на підставі ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню в частині стягнення з відповідача на користь позивача 371,62 грн. 3% річних з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 371,62 грн. 3% річних. В решті позовних вимог рішення господарського суду міста Києва від 21.09.2015 підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Києва від 21.09.2015 у справі №910/21970/15 задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 21.09.2015 у справі №910/21970/15 скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача 371,62 грн. 3% річних. Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення 371,62 грн. 3% річних.

3. Пункт 2 резолютивної частини рішення господарського суду міста Києва від 21.09.2015 у справі №910/21970/15 викласти в наступній редакції:

« Стягнути з Міністерства оборони України ( місцезнаходження: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» (місцезнаходження: 04211, м. Київ, вул. Лайоша Гавро, 6, ) 9 025 ( дев'ять тисяч двадцять п'ять) грн. 44 коп. інфляційних нарахувань та 1754 ( одну тисячу сімсот п'ятдесят чотири) грн. 73 коп. судового збору».

4. В іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 21.09.2015 у справі №910/21970/15 залишити без змін.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пральний комплекс» (місцезнаходження: 04211, м. Київ, вул. Лайоша Гавро, 6, ) на користь Міністерства оборони України ( місцезнаходження: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6 ) 79 (сімдесят дев'ять) грн. 48 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

6. Видачу наказів доручити господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи №910/21970/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Г.В. Корсакова

Судді Ю.Л. Власов

О.М. Коротун