ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

11.04.2016 Справа № 907/22/16

За позовом Публічного акціонерного товариства „Комерційний інвестиційний банк", м. Ужгород

до відповідача Відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції, м. Тячів

з участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2, с. Калини Тячівського району та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, с. Калини Тячівського району

про зобов'язання зняти арешт з майна, а саме: нежитлової будівлі торгово - готельного комплексу, що знаходиться в АДРЕСА_1,

Суддя господарського суду - Пригара Л.І.

представники:

Позивача - Мондик С.А., довіреність № 75/15 від 10.12.2015 року

Відповідача -

Третіх осіб - не з'явились

СУТЬ СПОРУ: Публічним акціонерним товариством „Комерційний інвестиційний банк", м. Ужгород заявлено позов до відповідача Відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції, м. Тячів про зобов'язання зняти арешт з майна, а саме: нежитлової будівлі торгово - готельного комплексу, що знаходиться в АДРЕСА_1. Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 26.01.2016 року до у часті у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено - ОСОБА_2, с. Калини Тячівського району та Фізичну особу - підприємця ОСОБА_3, с. Калини Тячівського району.

Представник позивача просить суд задоволити позов в повному обсязі, обґрунтовуючи позовні вимоги доданими до матеріалів справи документальними доказами. Наголошує на тому, що в забезпечення виконання зобов'язань за договором кредитної лінії № 04-2-6/3л-01 від 07.02.2012 року (з Додатковими правочинами до нього), укладеним між позивачем та третьою особою - приватним підприємцем ОСОБА_3, між ПАТ „Комерційний інвестиційний банк" та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. 08.02.2012 року за № 959 (зі змінами до нього), відповідно до якого в забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту передано в іпотеку нерухоме майно, а саме, нежитлову будівлю торгово - готельного комплексу, що знаходиться в АДРЕСА_1, яке належать на праві приватної власності третій особі - ОСОБА_2.

Стверджує, що накладення арешту на предмет іпотеки порушує його права на першочергове задоволення вимог за рахунок предмету іпотеки перед іншими кредиторами відповідно до ст. 3 Закону України "Про іпотеку", оскільки відділом державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції винесено постанову в рамках виконавчого провадження № 43412909 від 21.05.2014 року про арешт майна ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження.

Наполягає на задоволенні позовних вимог, посилаючись на наявність заборгованості ФОП ОСОБА_3 перед позивачем за договором кредитної лінії № 04-2-6/3л-01 від 07.02.2012 року (з Додатковими правочинами до нього) на суму 3 492 114 грн. 26 коп., що встановлено рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.01.2016 року, яке набрало законної сили 01.02.2016 року, у справі № 307/3482/15-ц за позовом ПАТ "Комерційний інвестиційний банк", до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

Посилаючись на норми ст. 3 Закону України "Про іпотеку" , ст. 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", ст. ст. 60, 62-1 Закону України "Про виконавче провадження" стверджує про своє пріоритетне, як іпотекодержателя, право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки та неправомірність, у зв'язку з цим накладення арешту на це майно. Просить зобов'язати відділ Державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції зняти арешт з майна, а саме: нежитлової будівлі торгово - готельного комплексу, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Представник відповідача в судовому засіданні 22.03.2016 року подав письмове пояснення по суті позову № 03-28/3151 від 18.03.2016 року (вх. № 02.5.1-14/3975/16 від 22.03.2016 року), в якому зазначає, що у зв'язку з поверненням виконавчого документу без виконання стягувачу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України „Про виконавче провадження", відділ ДВС Тячівського районного управління юстиції немає можливості самостійно зняти арешт із нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі торгово - готельного комплексу, що знаходиться в Тячівському районі, АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, який накладено в межах виконавчого провадження.

Треті особи, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи (ухвала суду про порушення провадження у справі від 26.01.2016 року, ухвали суду про відкладення розгляду справи від 09.02.2016 року, 23.02.2016 року, 09.03.2016 року, 22.03.2016 року та 04.04.2016 року надіслані на адресу третім особам, зазначені в позовній заяві; повідомлення про вручення ухвал від 26.01.2016 року, 09.02.2016 року, 29.02.2016 року та 22.03.2016 року), у судові засідання 09.02.2016 року, 23.02.2016 року, 09.03.2016 року, 22.03.2016 року, 04.04.2016 року та 11.04.2016 року явку уповноважених представників не забезпечили, витребувані ухвалами суду документи не подали, причини невиконання вимог ухвал суду не повідомили.

Разом з тим, від третьої особи Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на електронну адресу суду надійшла заява б/н від 22.03.2016 року (вх. № 02.5.1-14/3909/16 від 22.03.2016 року), якою останній просив суд повідомити його про час та місце розгляду справи № 907/22/16, оскільки жодного повідомлення про час та місце розгляду справи, крім ухвали про порушення провадження у справі, йому не надходило. Крім того, вказав на те, що після отримання ухвали суду про порушення провадження у справі ним на адресу господарського суду Закарпатської області надіслано заперечення на позов.

Однак, зазначене третьою особою - ФОП ОСОБА_3 заперечення на позов на адресу господарського суду Закарпатської області не надходило, що підтверджується відомостями з бази даних - „Діловодство спеціалізованого суду" та матеріалами справи.

Крім того, від представника третьої особи ОСОБА_2 на електронну адресу суду надійшло клопотання б/н від 04.04.2016 року (вх. № 02.5.1-14/4510/16 від 04.04.2016 року), яким остання просила суд відкласти розгляд справи на інший термін для надання можливості представнику ознайомитися з матеріалами справи.

Вказане клопотання судом було задоволено, ухвалою суду від 04.04.2016 року розгляд справи відкладено на 11.04.2016 року.

11 квітня 2016 року на електронну адресу суду від третьої особи ОСОБА_2 надійшло клопотання б/н від 07.04.2016 року (вх. № 02.5.1-14/4919/16 від 11.04.2016 року), яким просить суд повідомити її про час та місце розгляду даної справи. У клопотанні вказує на те, що ОСОБА_2 отримано ухвалу суду, якою відкладено розгляд справи на 04.04.2016 року, однак, у зв'язку з перебуванням останньої у цей період у лікарні, представником третьої особи надіслано суду клопотання про відкладення розгляду справи. Так як на даний час ОСОБА_2 одужала та може самостійно бути присутньою у засіданні суду, просить суд вважати відкликаною довіреність, що посвідчена Калинівською сільською радою Тячівського району від 04.04.2016 року на ім'я ОСОБА_6 та не допускати останнього брати участь у справі. Крім того, вказує на те, що відповіді на подане її представником клопотання від 04.04.2016 року вона не отримувала, а отже стверджує, що не повідомлена про час та місце розгляду даної справи. У зв'язку з метою реалізації її права брати участь у судовому засіданні та користуватися всіма правами, наданими Господарським процесуальним кодексом України, просить суд повідомити її про час та місце розгляду даної справи.

Посилання третіх осіб на неналежне повідомлення їх про час та місце розгляду даної справи спростовується наступним.

Ухвали суду про порушення провадження у справі та відкладення розгляду справи надіслані третім особам на адреси, зазначені в позовній заяві рекомендованою поштовою кореспонденцією з повідомленням про вручення, які отримані останніми, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення. Крім того, ухвала суду від 22.03.2016 року додатково надіслана на адресу, яка була зазначена ФОП ОСОБА_3 у письмовій заяві б/н від 22.03.2016 року, а саме, АДРЕСА_2, яка повернута на адресу суду із відміткою "за зазначеною адресою не проживає".

Судом розгляд справи неодноразово відкладався для надання можливості третім особам подати свої письмові пояснення/заперечення по суті спору, останні своїм правом не скористалися, для участі в судових засіданнях жодного разу не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, письмових пояснень по суті позову з підтверджуючими документами не подали.

Клопотання третьої особи - ОСОБА_2 від 07.04.2016 року (вх. № 02.5.1-14/4919/16 від 11.04.2014 року) судом відхилено з огляду на те, що упродовж досить тривалого часу (ухвалою суду від 26.01.2016 року порушено провадження у даній справі та по справі вже відбулося шість судових засідань) третіми особами не було подано жодного доказу, як на спростування доводів позивача, так і на виконання вимог ухвал суду (письмові пояснення по суті позову з підтверджуючими документами). Крім того, ч. 1 ст. 69 ГПК України передбачено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви (дата надходження до суду позовної заяви 22.01.2016 року. Крім того, ухвалою суду від 22.03.2016 року продовжено строк вирішення спору у вказаній справі на 15 днів до 11.04.2016 року).

Згідно п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 із наступними змінами та доповненнями, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи вищевикладене у відповідності до приписів ст. 75 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 (із змінами і доповненнями) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї із сторін, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню, а тому відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників третіх осіб за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача,

суд встановив:

7 лютого 2012 року між Публічним акціонерним товариством „Комерційний інвестиційний банк" (кредитор) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (позичальник) був укладений договір кредитної лінії № 04-2-6/3л-01 та додаткові правочини до нього від 06.02.2013 року та 04.10.2013 року. Згідно умов даного договору кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 600 000 грн. зі сплатою 24% річних строком від 07.02.2012 року до 07.02.2013 року (п. 1.1. договору). Відповідно до п. 1.1. додаткового правочину від 06.02.2013 року до Договору кредитної лінії сторонами визначено, що кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1 000 000 грн. зі сплатою 26% річних строком від 07.02.2012 року до 06.02.2014 року, а згідно п. 1.1. додаткового правочину від 04.10.2013 року до Договору кредитної лінії - суму 1 125 000 грн. зі сплатою 24% річних строком до 06.02.2014 року.

Розділом 2 кредитного договору передбачено, що у якості забезпечення позичальником (третьою особою) виконання своїх зобов'язань, щодо погашення кредиту, сплати нарахованих відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, кредитор укладає з позичальником та/або майновим поручителем договір іпотеки.

В забезпечення виконання зобов'язання за договором кредитної лінії між позивачем (іпотекодержателем) та третьою особою - ОСОБА_2 (іпотекодавцем) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. 08.02.2012 року за № 959 із змінами, внесеними Правочином про внесення змін та доповнень від 02.07.2012 року (зареєстровано в реєстрі № 3812), Договором про внесення змін та доповнень від 06.02.2013 року (зареєстровано в реєстрі № 786), Договором про внесення змін та доповнень від 04.10.2013 року (зареєстровано в реєстрі № 5072), відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов'язань за договором кредитної лінії № 04-2-6/3л-01 від 07.02.2012 року (з усіма додатками до нього) передано нежитлову будівлю торгово - готельного комплексу, що знаходиться за адресою: Тячівський район, АДРЕСА_1, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 згідно Свідоцтва.

Пунктом 1.5. договору іпотеки та п. 1.5. договору про внесення змін та доповнень від 06.02.2013 року, сторонами визначено, що заставна вартість предмета іпотеки складає 1 900 333 грн. та 2 513 399 грн. відповідно. На строк дії цього договору предмет іпотеки залишається у володінні (користуванні) іпотекодавця.

21.05.2014 року державним виконавцем відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції було винесено Постанову про арешт майна - ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження в рамках виконавчого провадження за № 43412909.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач посилаючись на своє, як іпотекодержателя, пріоритетне право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, вважає винесену постанову неправомірною та на підставі норм ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" просить зобов'язати орган ДВС зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_2, а саме, нежитлової будівлі торгово - готельного комплексу, що знаходиться в АДРЕСА_1 та передані позивачу, як іпотекодержателю, в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Нормами п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ч. ч. 1, 2 ст. 36 Закону України „Про іпотеку").

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження". Положеннями частини 4 вказаної статті передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (ч. 8 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження").

При застосуванні вказаної норми мається на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналізуючи вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору -іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку").

Приписами статті 3 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Аналогічні норми містить ст. 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Як встановлено судом, відділом ДВС Тячівського районного управління юстиції згідно з винесеною постановою накладено арешт на майно, що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 08.02.2012 року, порушивши при цьому право позивача, як іпотекодержателя, на пріоритетне задоволення своїх вимог за кредитними зобов'язаннями боржника за рахунок предмета іпотеки.

Статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження" врегульовано порядок та підстави зняття арешту з майна боржника, накладеного органом ДВС. Зокрема, передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Передбачено також випадки зняття арешту за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби та за постановою державного виконавця. Встановлено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Разом з тим, в матеріалах справи наявне рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.01.2016 року, яке набрало законної сили 01.02.2016 року, у справі № 307/3482/15-ц за позовом ПАТ "Комерційний інвестиційний банк", до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, яким звернено стягнення на іпотечне майно - нежитлову будівлю торгово - готельного комплексу, що знаходиться в АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Усть-Чорнянської селищної ради від 21.12.2011 року, шляхом визнання права власності на визначене майно за ПАТ "Комерційний інвестиційний банк".

Враховуючи вищевикладені обставини та наявності накладеного органом ДВС арешту на майно ОСОБА_2, що передано в іпотеку іпотекодержателю (позивачу) в забезпечення виконання зобов'язань боржника за кредитним договором, а також беручи до уваги той факт, що позивач не є стягувачем у виконавчому провадженні, в межах якого накладено арешт на спірне майно, наявні підстави вирішення відповідно до ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" питання про зняття арешту з майна в судовому порядку.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача зняти арешт з майна, а саме: нежитлової будівлі торгово - готельного комплексу, що знаходиться в АДРЕСА_1, документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем та третіми особами не спростовані, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Відповідач та треті особи доказів на спростування обставин, викладених позивачем, не надали.

Судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції, м. Тячів, вул. Лазівська, 2 (код ЄДРЮОФОП 34982020) зняти арешт з майна, а саме: нежитлової будівлі торгово - готельного комплексу, що знаходиться в АДРЕСА_1.

3. Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 18.04.2016 року

Суддя Пригара Л.І.