КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2016 р. Справа№ 911/4247/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Кур`ята В.В.

від відповідача - не з`явився

від третьої особи - Калінін М.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 (Суддя Конюх О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Крайміа Солар 5"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державного підприємства „Енергоринок"

про звернення стягнення на предмет застави,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.01.2016 в задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 по справі № 911/4247/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл судової справи апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шапран В.В., судді Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2016 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 22.03.2016.

Ухвалою суду від 22.03.2016 розгляд апеляційної скарги був відкладений відповідно до ст. 77 ГПК України до 14.04.2016.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судове засідання 14.04.2016 з`явилися представники позивача та третьої особи та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду спору повідомлявся належним чином.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

01.09.2011 між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (банк) та ТОВ "Крайміа Солар 5" (позичальник) був укладений кредитний договір № 483/31/2.

У подальшому до вказаного кредитного договору вносились зміни та доповнення, зокрема, додатковими договорами № 1 від 01.12.2011, № 2 від 31.05.2012, № 3 від 28.09.2012., № 4 від 01.08.2013.

На виконання п. 2.1 кредитного договору (з урахуванням змін та доповнень), банк зобов'язався надати на умовах цього договору, а позичальник зобов'язався отримати та належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит у розмірі не більше 7055781 доларів США та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 2.2 кредитного договору кредит надається з остаточним терміном повернення не пізніше 01 вересня 2021 року.

Пунктом 2.4 кредитного договору встановлено, що кредит надається з позичкового рахунку в безготівковому порядку на поточний рахунок позичальника.

01.09.2011 для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 483/31/2 від 01.09.2011, між банком (заставодержатель) та TOB "Крайміа Солар 5" (заставодавець) був укладений договір застави майнових прав № 483/31/2-4, із подальшими змінами та доповненнями, у тому числі - внесеними згідно з додатковим договором № 1 від 31.10.2012.

У відповідності з п. 1.1 договору застави майнових прав предметом застави виступає належне заставодавцю на підставі контрактів право вимагати від боржників здійснення платежів на користь заставодавця за поставлені (або такі, що будуть поставлені) боржникам товари (виконані чи надані послуги), в розмірах та в строки, передбачені умовами контрактів, укладених між заставодавцем та боржниками. У заставу за цим договором передаються як права вимоги, що належать заставодавцю в момент укладення цього договору, так і права вимоги, що виникнуть у заставодавця в майбутньому.

Згідно з п 1.2 договору застави майнових прав сторони погоджуються з тим, що на момент укладення цього договору загальна договірна вартість предмету застави становить 1374 339 євро, що у гривневому еквіваленті складає 15802277 грн.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач мотивує свої вимоги тим, що ним було виконано зобов`язання за кредитним договором та надано позичальникові кредит у визначеному розмірі та строки, в той час як позичальник свої зобов`язання за договором не виконав, кредитні кошти не повернув, проценти за користування грошима не сплатив, а тому у позивача виникло право на задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет застави.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з приписами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором.

Крім того, за приписами ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, пунктом 2.4 кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, встановлено, що кредит надається з позичкового рахунку в безготівковому порядку на поточний рахунок Позичальника.

Відповідно до пункту 2.7 договору встановлено, що за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в порядку та розмірах, визначених цим Договором.

Згідно підпункту 2.7.1 проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі процентної ставки в розмірі 11% річних у доларах США, яка може бути встановлена в іншому розмірі в порядку, визначеному цим договором. Проценти нараховуються за методом факт/факт на фактичну суму заборгованості позичальника за кредитом та за термін фактичного користування ним, починаючи з першого дня видачі кредиту включно, та до повного погашення заборгованості за цим договором (п. 2.7.2. кредитного договору).

Підпунктом 3.3.1 п. 3.3 кредитного договору визначено, що банк має право у випадку, якщо будуть мати місце будь-які або всі можливі випадки невиконання Позичальником взятих на себе обов'язків та недотримання умов, передбачених цим договором та/або документами забезпечення, вимагати негайного повернення суми кредиту та всієї суми нарахованих процентів за користування кредитом (разом з будь-якими іншими нарахованими сумами або сумами, що підлягають сплаті за цим договором), у тому числі, але не виключно, якщо позичальник вчасно не сплатив суму кредиту, її частину або проценти за користування кредитом або будь-які інші суми, які підлягають сплаті за цим договором.

Пунктом 3.4.1 кредитного договору визначено, що підставою для визначення сум і підстав повернення кредиту або будь-якої неповерненої позичальником банку частини кредиту (включаючи суми нарахованих процентів та інших платежів) є виписки з рахунків, відкритих у банку для обліку заборгованості позичальника за цим договором по кредиту, нарахованих процентах та інших платежах.

Банком було виконано свої зобов'язання за кредитним договором щодо надання позичальнику кредиту, про що свідчать залучені до матеріалів справи копії банківських виписок.

Крім того, представника відповідача та третьою особи в рамках даної справи не спростовувався факт надання позивачем та отримання відповідачем кредиту як такого.

У зв`язку з невиконання боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування коштами, банк 02.12.2014 звернувся до позичальника з вимогою № 55/2-06/79, якою повідомив ТОВ "Крайміа Солар 5" про відкликання кредиту та необхідність здійснити повне погашення кредиту (включаючи основну суму боргу, нараховані та несплачені проценти за користування кредитом, що підлягають сплаті позичальником на користь банку відповідно до умов кредитного договору) не пізніше 20 (двадцяти) банківських днів з моменту вручення вимоги.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору АТ "Ощадбанк" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення заборгованості з ТОВ "Крайміа Солар 5" в рамках справи № 911/5592/14.

Рішенням господарського суду Київської області від 28.01.2015 у справі № 911/5592/14, яке набрало законної сили, з ТОВ "Крайміа Солар 5" на користь АТ "Ощадбанк" було стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 7 159 888,60 доларів США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 6 409 255,51 доларів США; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 563 247,78 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 115 814,52 доларів США; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту - 17 520,97 доларів США; пеня за несвоєчасну сплату процентів - 47 529,66 доларів США; 3% річних за несвоєчасну сплату процентів - 6 520,16 доларів США, а також 10 662,91 грн., з яких: прострочена заборгованість за комісійною винагородою - 9 000,00 грн.; пеня за несвоєчасну сплату комісійної винагороди - 768,67 грн.; 3% річних за несвоєчасну сплату комісійної винагороди - 96,24 грн.; інфляційні втрати за несвоєчасну сплату комісійної винагороди - 798,00 грн., 73 080,00 грн. судового збору.

Тобто вказаним рішення суду були встановлені факти отримання відповідачем кредиту у визначеному розмірі, факт неповернення останнім кредитних коштів та несплату відсотків за їх користування , а також наявність у боржника обов`язку щодо повернення вказаних коштів, сплати відсотків та штрафних санкцій за порушення взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ст. 576 Кодексу).

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

01.09.2011, для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 483/31/2 від 01.09.2011, між банком (заставодержатель) та TOB "Крайміа Солар 5" (заставодавець) був укладений договір застави майнових прав № 483/31/2-4, із подальшими змінами та доповненнями, у тому числі - внесеними згідно з додатковим договором № 1 від 31.10.2012.

Згідно з п 1.2 договору застави майнових прав сторони погоджуються з тим, що на момент укладення цього договору загальна договірна вартість предмету застави становить 1374339 євро, що у гривневому еквіваленті складає 15802277 грн.

Пунктом 3.2 зазначеного вище договору застави майнових прав передбачено, що у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов'язання, воно (зобов'язання) або будь-яка його частина не будуть виконані, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або законодавством, заставодержатель реалізує своє право застави шляхом звернення стягнення на предмет застави в порядку, визначеному цим договором.

Відповідно до пп. 5.2.3 п. 5.2 договору застави майнових прав, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов'язання (або відповідна їх частина) не будуть виконані, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання заставодавцем будь-якого з своїх обов'язків, передбачених цим договором та/або кредитним договорами та/або іншими договорами з позичальником та/або майновими поручителями.

Згідно із додатком № 1 до договору застави майнових прав, контрактом за договором застави майнових прав є договір купівлі-продажу електроенергії № 6804/02 від 25.02.2011, укладений між заставодавцем TOB "Крайміа Солар 5" та контрагентом (боржником у розумінні договору застави майнових прав) Державним підприємством "Енергоринок".

За вказаним договором купівлі-продажу електроенергії № 6804/2 від 25.02.2011 предметом застави, що передається заставодавцем банкові, виступає право грошової вимоги до ДП "Енергоринок".

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу приписів ст. 20 Закону України "Про заставу", заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно зі ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження може здійснюватися в тому числі на підставі рішення суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог зазначеної статті позивачем було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмети забезпечувального обтяження за договором застави (копію витягу від 03.09.2015 № 47775429 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна долучено до матеріалів справи).

Приписами статті 23 Закону України "Про заставу" передбачено, що при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави (ч. 2 ст. 23 Закону України "Про заставу").

З урахуванням наведеного вище, місцевий суд дійшов правомірного висновку, що оскільки у даному випадку предметом застави виступає як наявне право грошової вимоги, так і те, що може виникнути в майбутньому, АТ "Ощадбанк" як заставодержатель, зважаючи на зазначені приписи Цивільного кодексу України та Закону України "Про заставу", за договором застави майнових прав № 483/31/2-4 від 01.09.2011 має право звернути стягнення як на весь предмет застави, так і на його складову частину.

Твердження представника третьої особи про відсутність згоди підприємства на заміну кредитора у зобов`язанні за договором купівлі-продажу № 6804/02 від 25.02.2011, укладеним між ТОВ "Крайміа Солар 5" та ДП "Енергоринок", що передбачено пунктом 8.7 вказаного договору не приймається до уваги колегією судів, оскільки як зазначав представник позивача та вказана підтверджується наявними матеріалами справи, листом від 28.04.2014 № 01/51-4-4531 ДП "Енергоринок", адресованного АТ "Ощадбанк" та ТОВ "Крайміа Солар 5", повідомляє про відкликання згоди на передачу в заставу АТ "Ощадбанк" майнових прав за договором №6804/02 від 25.02.2011, отже така згода все ж таки надавалась підприємством раніше.

Крім того, статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Поряд з цим, статтею 1 Закону України "Про заставу" встановлено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Отже, укладання договору застави не передбачає заміну кредитора у зобов'язанні на відміну від правочину відступлення права вимоги, за яким відповідно до ст. 512 ЦК України здійснюється така заміна кредитора у зобов'язанні.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12.09.2011 у справі № 33/341 та № 11/384.

Таким чином, укладення договору застави майнових прав № 483/31/2-4 від 01.09.2011 між позивачем та відповідачем не потребувало згоди ДП "Енергоринок".

Як вбачається з матеріалів справи, АТ "Ощадбанк" просив суд звернути стягнення на заставлене майнове право грошової вимоги TOB "Крайміа Солар 5" до ДП "Енергоринок" у сумі 1 672 874,93 грн. за поставлену в березні 2014 року електроенергію, та, як спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження, перевести на АТ "Ощадбанк" право грошової вимоги в сумі 1672874,93 грн. до ДП "Енергоринок" за договором купівлі-продажу електроенергії № 6804/02 від 25.02.2011.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позовних вимог, мотивував свою відмову тим, що позивачем по справі належними та допустимим доказами не було суду доведено факт наявності заборгованості ДП «Енергоринок» перед відповідачем за заявлений банком період, що автоматично позбавляє суд можливості задовольнити позовні вимоги.

В той же час, колегія суддів зазначає проте, що на виконання вимог ухвали Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2016 представником третьої особи були надані акти купівлі-продажу електроенергії від 31.03.2014, укладений між третьою особою та відповідачем, підписаний вповноваженими представниками сторін та скріплений печатками підприємств та банківська виписка, з якої вбачається в якому розмірі вносилась оплата поставленої електроенергії відповідачу.

Вказані документи витренувались Господарським судом Київської області відповідними ухвалами суду, проте такі ухвали не були виконані зі сторони третьої особи, витребувані документи не надані суду, а подані лише на стадії апеляційного провадження.

Не зважаючи на подання представником третьої особи вказаних доказів, позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Листом № 01/71-3333 від 31.03.2014 (а.с. 118) ДП «Енергоринок» повідомило ТОВ "Крайміа Солар 5" про зупинення дії договору купівлі-продажу електричної енергії № 6803/02 від 25 лютого 2011 року з 01 квітня 2014 року відповідно до пункту 6.2 договору (при настанні обставин непереборної сили сторони звільняються від виконання зобов'язання за цим договором на термін дії обставин непереборної сили і усунення їх наслідків).

Відповідно п. 6.3 договору № 6803/02 від 25 лютого 2011 року наявність обставин непереборної сили підтверджується відповідною довідкою Торгово-промислової палати України.

В матеріалах справи наявний висновок № 738/05-4 про обставини непереборної сили, виданий Торгово-промисловою палатою України 28.03.2014, в якому Торгово-промислова палата України засвідчує про обставини непереборної сили на території Автономної Республіки Крим з 27.02.2014, які продовжують діяти по теперішній час. Дату закінчення терміну дії обставин непереборної сили на момент видачі даного висновку встановити неможливо.

У відповідності до п. 4.2 договору із змінами внесеними додатковою угодою від 30.12.2011 до договору, остаточний розрахунок за куплену ДПЕ у відповідача електроенергію в розрахунковому місяці здійснюється до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Таким, чином з урахуванням зупинення дії договору, термін остаточної сплати електричної енергії купованої у березні 2014 року, який мав би настати 15.04.2014 року, на сьогодні не настав.

Отже, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ТОВ "Крайміа Солар 5" не наділений правом вимагати оплати реалізованої за договором електричної енергії, а ДП "Енергоринок" звільнений від зобов'язання за цим договором на термін дії обставин непереборної сили і усунення їх наслідків.

Відступлення права вимоги полягає в передачі кредитором належного йому на підставі зобов'язання права (вимоги) іншій особі. Відтак, іншій особі може бути передано тільки право, що належить кредитору, відсутнє ж право грошової вимоги, що має місце в даному випадку, не може бути передано протягом всього періоду дії обставин непереборної сили.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.09.2015 № 911/3606/13.

Крім того, 07 травня 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову "Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя" № 148, згідно п. 3 якої: "Оптовий постачальник не здiйснює закупiвлi електричної енергiї в її виробникiв, якi розташованi на тимчасово окупованiй територiї, та не проводить розрахункiв з такими виробниками, зокрема з погашення заборгованостi минулих перiодiв".

Ця постанова набирає чинності з 1 червня 2014 року та діє до повного відновлення конституційного ладу України на тимчасово окупованій території.

Отже, вказаною постановою КМУ №148 від 07.05.2014 закріплена пряма заборона на проведення розрахунків із відповідачем, зокрема, погашення заборгованості минулих періодів, а отже відступлення права грошової вимоги, іншому суб'єкту, в даному випадку позивачу з метою реалізації відповідного права на отримання грошових коштів за цією вимогою, прямо суперечить постанові КМУ № 148 від 07.05.2014.

Аналогічної позиції дотримується і Вищий господарський суд України у своїй постанові № 911/4053/15 від 06.04.2016.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а сторони, в свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість заявлених ПАТ "Державний ощадний банк України" вимог про звернення стягнення на предмет застави та переведення на позивача права грошової вимоги відповідача до третьої особи на здійснення платежів за продану у березні 2014 електроенергію в сумі 1672874,93 грн. за договором № 6804/02 від 25.02.2011.

В той же час колегія суддів вказує на те, що судом першої інстанції не були прийняті до уваги вище зазначені доводи третьої особи на спростування заявлених позовних вимог (факт настання непереборної сили), та помилково в оскаржуваному рішенні зазначено про необґрунтованість таких посилань з огляду, що у даній справі позивачем будь-яких вимог до ДП "Енергоринок", пов'язаних з виконанням зобов'язання по розрахункам за договором купівлі-продажу електроенергії № 6804/02 від 25.02.2011 не заявлялося і такий висновок суду спростовується всім вище зазначеним.

Решта доводів апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та були спростовані всім вище викладеним, оскільки вони є ідентичними обґрунтуванням позовної заяви.

Однак, не дивлячись на те, що судом першої інстанції в задоволені позовних вимог було відмовлено з інших підстав, ніж зазначено судом апеляційної інстанції в даній постанові та визнані останньою обґрунтованими та підтвердженими належними та допустимим доказами по справі, колегія суддів приходить до висновку про залишення оскаржуваного рішення без змін, оскільки відповідно до п.12 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 «Про деякі питання застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення.

Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку

обставин справи.

Таким чином, враховуючи все вище зазначене, колегія суддів зазначає, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 залишається без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано до суду позов, який містить вимогу майнового характеру - про звернення стягнення на предмет застави, а також вимогу немайнового характеру - про переведення права грошової вимоги щодо здійснення платежів за продану електроенергію.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення справляється судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Так, враховуючи наведене, а також приписи Закону України "Про судовий збір" сума судового збору, яка повинна бути сплачена скаржником за подання даної апеляційної скарги, становить 28942,23 грн. та розраховується наступним чином: 26311.12 грн. (ставка, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви (25093.12 грн. за вимогу майнового характеру + 1 218, грн. за вимогу немайнового характеру) * 110% (при поданні апеляційної скарги) = 28942,23 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів даної справи апелянтом до апеляційної скарги додано платіжне дорученням № 416 від 05.02.2016 про сплату судового збору лише в розмірі 27602,44 грн., в той час як рішення оскаржується в повному обсязі.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, керуючись приписами ч. ч. 1-4 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та п.2.23. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", колегія суддів вважає за необхідне додатково стягнути в дохід Державного бюджету України з Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України судовий збір у розмірі 1 339, 79 грн. (28942,23 грн - 27602,44 грн.) за розгляд судом апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 у справі № 911/4247/15- без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, м. Київ, вул. Госпітальна, 12г, ) на користь Державного бюджету України 1339,79 грн. недосплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Видати судовий наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області.

Матеріали справи № 911/4247/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов