номер провадження справи 32/23/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2016 Справа № 908/472/16

за позовом Національного заповіднику "Хортиця" (69017, м. Запоріжжя, вул. Старого редуту, 9)

до відповідача-1 Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_2

до відповідача-2 Громадської організації "Запорізькі обереги" (69063, м. Запоріжжя, вул. Чекістів, буд. 29)

про визнання недійсним договору про спільну діяльність

Суддя Колодій Н.А.

Представники:

Від позивача - Никоненко А.В., на підставі довіреності № 620 від 26.10.2015р.

Від відповідача 1 - ОСОБА_3, довіреність № 2066 від 23.12.2015 р.

Від відповідача 2 - Дондик Г.П., на підставі довіреності б/н від 14.01.2016р.

Суть спору:

18.02.2016 р. до господарського суду Запорізької області звернувся Національний заповідник "Хортиця" з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та до громадської організації "Запорізькі обереги" про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 01.04.2012 р., укладеного між громадською організацією "Запорізькі обереги" та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1.

Системою документообігу господарського суду здійснено автоматичний розподіл справи для розгляду між суддями. Справу призначено до розгляду судді Колодій Н.А.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 22.02.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/472/16, присвоєно справі номер провадження 32/21/16, з призначенням судового засідання на 30.03.2016 р.

Ухвалою суду від 30.03.2016 р. у зв'язку з неявкою представника відповідача 1 розгляд справи було відкладено на 13.04.2016 р.

Позивач в судовому засіданні 13.04.2016 р. підтримав вимоги, викладені в позовній заяві та обґрунтовує їх ст. ст. 11, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 141, 207 Господарського кодексу України.

Представник відповідача - 1 в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі та підтримав свої заперечення з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить суд відмовити позивачу в задоволені позовних вимог.

Представник відповідача - 2 позов визнав з підстав викладених у відзиві (відзив долучено до матеріалів справи).

У засіданні суду 13.04.2016 р., розгляд спору завершено, на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення сторін, оцінивши фактичні обставини справи, суд -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2012 р. між громадською організацією «Запорізькі обереги» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір про спільну діяльність (надалі - договір).

На підставі пункту 1.1. договору сторони домовилися, що цей договір укладено з метою сприяння реалізації програми національного культурного розвитку, доступу всіх верств населення до історичних цінностей, охорони культурної спадщини, а також задоволення інтересів громадян в організації суспільного харчування в місцях проведення масових культурних заходів.

Внесок сторони 1 (Громадської організації «Запорізькі обереги») нерухоме майно, а саме: приміщення «корчма» літера Ю площею 39,3 кв.м, та навіс площею 12,19 кв.м; приміщення «грецька хата» літера Р площею 50,0 кв.м, та навіс площею 47,04 кв.м; приміщення «гончарня» літера Ф площею 24,6 кв.м, та навіс площею 13,5 кв.м; приміщення «кузня» літера Т площею 33,39 кв.м, та два навіси площею 16,38 кв.м та 22,37 кв.м., які розташовані на АДРЕСА_3 (пункт 2 договору).

Відповідно до пункту 2.2 договору, внесок сторони - 2 (ФОП ОСОБА_1) - професійні знання в сфері управління та торгівлі, особиста трудова участь, а також ділові зв'язки.

Згідно до розділу 6 договору сторони узгодили, що фактичний прибуток, в розмірі 100% є власністю Сторони -2 (ФОП ОСОБА_1). Затрати які виникають при здійсненні діяльності що направлені на досягнення мети договору, несе сторона - 2.

Відповідно до п. 7.1 договору, сторонами було встановлено строк дії договору до 28 грудня 2021 року.

Відповідно до акту приймання передачі від 05 квітня 2012 року (додаток до договору № 1) майно, а саме: приміщення «корчма» літера Ю площею 39,3 кв.м, та навіс площею 12,19 кв.м: приміщення «грецька хата» літера Р площею 50,0 кв.м, та навіс площею 47,04 кв.м; приміщення «гончарня» літера Ф площею 24,6 кв.м, та навіс площею 13,5 кв.м; приміщення «кузня» літера Т площею 33,39 кв.м, та два навіси площею 16,38 кв.м та 22,37 кв.м., які розташовані на АДРЕСА_3, відповідно до переліку було передано ФОП ОСОБА_1 в строкове використання.

Майно, що стало внеском відповідача 2 - Громадської організації «Запорізькі обереги» в спільну діяльність по договору від 01.04.2012 р., було передано в строкове платне користування Національним заповідником "Хортиця", як група будівель історико-культурного комплексу «Запорізька Січ», загальною площею за внутрішніми замірами 131,5 кв.м., та перебуває на балансі Національного заповідника «Хортиця», на підставі договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 14.02.2012 р.

Відповідно до п. 1.1 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 14.02.2012 р. орендодавцем було передано майно відповідно до переліку.

Згідно до п. 1.3 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 14.02.2012 р. орендодавцем було передано майно в оренду з метою реалізації предметів народних промислів, сувенірів, облаштування об'єктів громадського харчування для туристів та гостей заповідника з правом продажу підакцизної групи товарів.

Відповідно до п. 1.5 зазначеного договору оренди державного майна, майно передане в якості внеску за договором про спільну діяльність належить Державі Україна в особі Міністерства культури та туризму України (на сьогодні - Міністерства культури України ) та перебуває у господарському віданні Національного заповідника «Хортиця» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1, вид. виконавчим комітетом Запорізької міської Ради 29.07.2011р., що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно.

До обов'язків громадської організації "Запорізькі обереги", зокрема, відповідно до п.5.1. договору оренди від 14.02.2012 р. віднесено зобов'язання використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов договору.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача Договір про спільну діяльність від 01.04.2012 р. укладений з порушенням норм законодавства, а тому існують підстави для визнання його недійсним.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши норми чинного законодавства, якими врегульовані правовідносини сторін по справі суд дійшов наступних висновків.

Виходячи з приписів чинного законодавства, зокрема частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вимогами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, а також порушення його законних прав і інтересів внаслідок угоди, що ним оспорюється.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, що вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

Як встановлено матеріалами справи, 14.02.2012р. між громадською організацією «Запорізькі обереги» та Національним заповідником «Хортиця» укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

Відповідно до п. 1.5 предмет договору належить Державі Україна в особі Міністерства культури та туризму України (на сьогодні - Міністерства культури України ) та перебуває у господарському віданні Національного заповідника «Хортиця» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1, вид. виконавчим комітетом Запорізької міської Ради 29.07.2011р., що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Національний заповідник "Хортиця" є балансоутримувачем вказаного майна та майно належить до основних фондів підприємства, що підтверджується довідкою № 23 від 14.01.2016 р.

Як зазначив позивач, в порушення його інтересів в наслідок укладення оспорюваного договору, фактичним користувачем нерухомого майна яке було передано згідно договору оренди від 14.02.2012 року ГО "'Запорізькі обереги", а саме: «грецька хата», «корчма», «гончарня», «кузня», які розташовані на АДРЕСА_3., стала ФОП ОСОБА_1,

Суд вважає, що матеріалами справи не встановлено факт зміни правового режиму спірного майна.

Так, майно, яке передано в якості внеску ГО "Запорізькі обереги" за договором про спільну діяльність від 01.04.2012 р. є майном, що належить державі Україна в особі Міністерства культури та туризму України і знаходиться на балансі Національного заповідника «Хортиця».

Даний факт також відображено в Акті прийому передачі відповідно до якого ГО "Запорізьки обереги" передавав майно, а ФОП ОСОБА_1 приймала його в строкове користування, що «Майно належить державі Україна в особі Міністерства культури та туризму України і знаходиться на балансі Національного заповідника «Хортиця».

Крім того, згідно з частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Судом встановлено, що стосовно майна, про яке йдеться мова в договорі про спільну діяльність, державна реєстрація не здійснювалась, а відповідно і зміна прав на це нерухоме майно не відбувалась.

З урахуванням викладеного вбачається, що нерухоме майно яке передано у користування не вийшло з власності держави.

Крім того, в Акті приймання-передачі від 05.04.2012р. зазначено, що нерухоме майно було передане «в строкове користування».

Статтею 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-ХП - далі Закон № 2269-ХИ) визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном. До договору суборенди застосовуються положення про договір оренди (ч.4 ст.22 Закону № 2269-ХП).

Суд зазначає про наступне, що оскільки відповідно до умов договору спірне майно було передане тільки у безоплатне користування, то ці правовідносини не можуть бути оцінені як суборенда, а тому посилання позивача про необхідності проведення оцінки майна при його передачі є безпідставними.

Також, позивач як на підставу для визнання недійсним Договору вказує на те, що умови договору про спільну діяльність не були узгоджені з ним, посилаючись на Закон України «Про управління об'єктами державної власності» від 21.09.2006 № 185-У, яким, як він вважає, необхідно керуватись при укладенні певних договорів, в тому числі договорів про спільну діяльність.

Згідно статті 1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Статтею 4 вказаного Закону України визначені суб'єкти управління об'єктами державної власності, серед яких, зокрема: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління).

Відповідно до п. 20 ч.1 ст. 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань погоджують підприємствам, установам, організаціям, що належать до сфери їх управління, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, повноваження з управління корпоративними правами держави яких він здійснює, договори про спільну діяльність, договори комісії, доручення та управління майном, зміни до них та контролюють виконання умов цих договорів.

Суд не погоджується з доводами позивача, оскільки сторони за оспорюваним договором не відносяться до організацій, що належать до сфери управління позивача. Крім того сам лише факт неузгодження умов договору з позивачем при відсутності законних підстав для визнання угоди недійсною, не дає суду можливості визнавати таку угоду недійсною.

Нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідачі уклали договір про спільну діяльність для досягненням певної мети - сприяння реалізації програми національного культурного розвитку, доступу всіх верств населення до історичних цінностей, охорони культурної спадщини, а також задоволення інтересів громадян в організації суспільного харчування в місцях проведення масових культурних заходів, тобто мети, задля реалізації якої позивач передав в оренду громадській організації «Запорізькі обереги» державне майно. Однак, як пояснив представник громадської організації в судовому засіданні, у зв'язку з відсутністю певних матеріальних можливостей громадська організація самостійно не може виконувати взяті на себе зобов'язання.

Виходячи з предмету укладеного між відповідачами договору та визначених ним обов'язків сторін, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою цей договір є договором про спільну діяльність.

Правовий режим взаємовідносин сторін за цією категорією договорів визначений ст. 1130 Цивільного кодексу України. Згідно вказаної норми, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно зі ст. 1131 Цивільного кодексу України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Позивач договір про спільну діяльність вважає таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки договір про спільну діяльність від 01.04.2012 р. не має предмету, а лише мету, що вказана в п. 1.1. Також, в договорі від 01.04.2012 р. не вбачається досягнення загальної мети спільної діяльності, так як сторони уклали договір заснований на досягненні не загального інтересу, а інтересу ФОП ОСОБА_1

Відповідно до пункту 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки, в той час як зобов'язанням є різновид цивільного правовідношення, яке може виникати як із договору, так і на інших підставах передбачених цивільним законодавством.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ст.180 ГПК України).

Суд встановив, що Договір підписаний сторонами без будь-яких зауважень, доказів наявності між сторонами будь-яких суперечностей з приводу тлумачення та виконання умов договору суду не надано, що свідчить про погодження сторонами суттєвих умов цього договору. Крім того, чинне законодавство, не виключає можливості у разі необхідності змінювати умови договору шляхом укладання додаткових угод.

В судовому засіданні представники відповідача 1, надали суду докази, що сторони договору спільної діяльності дотримувались всіх домовленостей, в тому числі і тих, що стосуються позивача - щодо своєчасного внесення орендної плати за користування будівлями, сплати за спожиті комунальні послуги, дбайливе ставлення до орендованого майна, збереження його в належному стані.

Оцінивши надані суду докази, пояснення сторін та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують підстави визнання Договору недійсним.

Крім того, за змістом ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 01.04.2012 р., укладеного між громадською організацією "Запорізькі обереги" та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідачем 1 у відзиві зроблено заяву про застосування термінів позовної давності до вимог позивача та відмову у позові у зв'язку з їх спливом.

Суд відмовляє в задоволенні цього клопотання, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав їх необґрунтованості, так як судом встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, не порушені.

Керуючись ст. ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ВИРІШИВ :

В позові Національного заповідника "Хортиця" до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та до Громадської організації "Запорізькі обереги" про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 01.04.2012 р., укладеного між Громадською організацією "Запорізькі обереги" та Фізичною особою - підприємця ОСОБА_1 відмовити.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст., ст. 84, 85 ГПК України "26" квітня 2016 р.

Суддя Н.А. Колодій

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.