Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

Р І Ш Е Н Н Я

12 квітня 2016 року Справа № 927/196/16

Позивач: Приватне орендне сільськогосподарське підприємство "Дружба", , вул. Центральна, 11, с. Бране Поле, Богуславський район, Київська область, 09731

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фідленс Агро", , вул. Шевченка, 82/5, смт. Варва, Варвинський район, Чернігівська область, 17600

Предмет спору: про стягнення 228918,28 грн

Суддя В.В. Шморгун

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не зявився ;

від відповідача: ОСОБА_1, представник, довіреність № 1 від 01.10.2015 .

У судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватним орендним сільськогосподарським підприємством Дружба подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю Фідленс Агро про стягнення 228918,28 грн грошових коштів, з яких 118162,5 грн основного боргу, 61454,50 грн пені, 45610,73 грн інфляційних втрат та 3690,55 грн 3% річних.

В обґрунтування своїх вимог у позовній заяві позивач зазначає, що ним на виконання умов договору, укладеного між сторонами, було поставлено відповідачу товар належної кількості та якості у обумовлений сторонами строк. Натомість, відповідачем поставлений товар вчасно оплачено не було. А ні на момент передачі товару, а ні на дату складання позовної заяви жодної претензії до позивача з боку відповідача щодо кількості, ціни та якості продукції не надходило, що є беззаперечним доказом належного виконання позивачем всіх своїх зобовязань. Враховуючи викладене та у звязку з порушенням умов виконання зобовязання з боку ТОВ «Фідленс Агро», позивач просить задовольнити позов у повному обсязі та стягнути з відповідача належну йому суму за поставлений товар, неустойку, інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 09.03.2016 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 24.03.2016.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 24.03.2016 відкладено розгляд справи на 05.04.2016. У судовому засіданні 05.04.2016 оголошено перерву до 12.04.2016.

У судове засідання 12.04.2016 з'явився уповноважений представник відповідача.

Представник позивача в судове засідання не зявився, до початку судового засідання через канцелярію суду факсограмою надіслав заяву про відкладення розгляду справи у звязку зі станом здоровя.

У відповідності до п. п. 3.9.2 п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 (далі Постанова №18) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

За таких обставин суд відмовляє в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та вважає за можливе продовжити розгляд справи без участі представника позивача, оскільки позивачем не доведено неможливість заміни представника і неможливість розгляду справи без участі цього представника.

Крім того, суд зазначає, що представник не надав ніяких доказів та обґрунтувань своєї неявки, саме лише зазначення в заяві про неналежний стан здоровя представника позивача не є поважною причиною відкладення розгляду справи.

Від представника відповідача клопотання про фіксацію судового засідання технічними засобами не надходило.

Відповідач визнає позовні вимоги в частині основного боргу, однак, не погоджується з розрахунками позивача, тому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині невірно нарахованих сум виходячи з наступного.

Позивачем 15.01.2015 було здійснено поставку товару на загальну суму 118162,50 грн. Строк оплати 15 банківських днів, тобто до 05.02.2015 включно, а не до 30.01.2015, як зазначено позивачем.

Статтею 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Окрім того, представником відповідача було подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог позивача, в якій він просить відмовити позивачу у задоволенні вимог по стягненню з відповідача пені на суму 3021,86 грн за період з 06.02.2015 по 29.02.2015, строк позовної давності по якій минув.

Таким чином, представником відповідача зазначено, що застосовувати пеню слід з урахуванням строку у шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, та з урахуванням спливу строку позовної давності до частини суми нарахованого розміру пені.

Як зазначає представник відповідача, позивач, нараховуючи ТОВ «Фідленс Агро» інфляційні втрати, помилково застосовував тільки позитивне значення індексів інфляції, натомість, дефляцію до уваги не брав. Тому розмір інфляційних втрат, на думку представника відповідача, має зменшитись.

Представником ТОВ «Фідленс Агро» зазначено, що на сьогоднішній день частково відсутній предмет даного судового спору, оскільки відповідач скористався передбаченим чинним законодавством правом припинити зобов'язання зарахуванням на підставі направлених позивачу заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 118162,50 грн та на суму 16141,52 грн, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Представник відповідача посилається на ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України господарське, згідно якого зобов'язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги.

Ним пояснено суду, що відповідно до Договору поставки зерна №3 від 28.11.2014 позивачем поставлено ТОВ «Фідленс Агро» зерна не у повній кількості, як обумовлено Договором, натомість, відповідачем сплачена сума за всю кількість зерна.

Таким чином, грошові кошти у розмірі 134304,02 грн було сплачено відповідачем за поставку товару, яка мала б відбутися, однак не відбулась.

Враховуючи викладене, грошові кошти у розмірі 134304,02 грн слід вважати передоплатою за товар, яким мав бути поставлений у майбутньому, до кінця дії договору.

Оскільки до кінця 2015 року товар за Договором поставки зерна №3 від 28.11.2014 поставлено не було, то грошові кошти у розмірі 134304,02 грн відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України підлягають поверненню або зарахуванню позивачем в рахунок погашення боргу.

Зважаючи на направлені ПОСП «Дружба» заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, представник відповідача зазначив, що сьогоднішній день зустрічні вимоги сторін з приводу оплати 118162,50 грн основної заборгованості та 16141,52 грн інфляційних втрат вважаються припиненими, тому провадження у даній справі підлягає припиненню у цій частині у зв'язку з відсутністю предмету судового спору.

На підтвердження своїх слів, представником ТОВ «Фідленс Агро» надано суду копії Договору №3 від 28.11.2014, Специфікації №1 від 27.01.2015, додаткової угоди від 18.12.2014, видаткових накладних, копії платіжних доручень, що свідчать про кількість поставленого товару та про здійснену за нього оплату, крім того, відповідачем надано доповнення №2 до відзиву на позов №12/04 від 12.04.2016, де проведено розрахунок по оплаті за поставлений товар, як додаткове обґрунтування припинення зобов'язання відповідача перед позивачем в частині стягнення 118162,50 грн основної заборгованості та 16141,52 грн інфляційних втрат, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Щодо наданої суду неналежно завіреної копії Додаткової угоди, представник відповідача зазначив, що у нього немає оригіналу даної угоди, однак її умови відповідають дійсності та узгоджуються з викладеними умовами в останньому абзаці Специфікації.

Щодо вимоги про стягнення інфляційних витрат, строк виконання якої настав у розумінні ст. 601 Цивільного кодексу України, представником відповідача зазначено, що строк виконання вимоги зі сплати інфляційних втрат є триденний термін з дати отримання відповідачем відповідної претензії, тобто з 15.11.2015.

Представник відповідача посилається на статті 601, 602 Цивільного кодексу України, яка, на його думку, не містить застереження про неможливість зарахування вимоги, яка виникла із зобовязання про забезпечення виконання інших зобовязань (неустойки, інфляційних втрат чи 3% річних). Таке зобовязання може бути припинене шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на загальних підставах.

Представник позивача заперечує проти припинення провадження у справі і пояснив, що ПОСП «Дружба» не погоджується з припиненням зобовязання між сторонами шляхом зарахування зустрічних позовних вимог, оскільки вважає, що сума, яку відповідач вважає передоплатою за Договором №3 від 28.11.2014, не є такою, тому що вартість товару, за який вона сплачена, є більшою, ніж вважає відповідач.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та перевіривши надані представниками сторін докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 15.01.2015 між сторонами було укладено договір поставки товару №15 (надалі Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору Постачальник (позивач у справі) зобовязується продати та передати у власність Покупцю товар, а Покупець зобовязується прийняти товар і оплатити його ціну, сплативши за нього визначену договором грошову суму.

З п.1.2 Договору вбачається, що найменування товару, його кількість та ціна визначаються у додатках чи видаткових накладних, які є невідємною частиною даного Договору, які Постачальник готує на основі усного замовлення Покупця, а потім передає Покупцю за погодження.

Згідно п.п.2.2, 2.3, 2.6 поставка товару здійснюється протягом 5 (пяти) робочих днів, з моменту погодження Покупцем отриманих від Постачальника накладних на відповідну партію товару. Кожну партію товару, яка поставляється, мають супроводжувати наступні документи в оригіналі: видаткова накладна, рахунок фактура, податкова накладна, сертифікат якості.

Дата поставки: дата отримання Товару Покупцем (підписання видаткової накладної його представником).

Ціни на товар відповідають рівню звичайних цін. Сторони обізнані з цінами на товар, що склались на ринку (п.4.2 Договору).

Пунктами 4.4, 4.5 визначено, що розрахунки між сторонами здійснюються за кожну окрему партію товару, яка передається Постачальником у власність Покупця згідно з умовами даного Договору. Покупець зобовязується оплачувати кожну партію товару у безготівковому порядку на поточний рахунок постачальника протягом 15 (пятнадцяти) банківських днів з моменту поставки цього товару. Датою оплати вважається дата надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

Порушення строків оплати товару Покупцем тягне за собою право Постачальника в стягненні пені з винної сторони в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу (п. 5.2 Договору).

Згідно пункту 8.1 Договору останній набирає законної сили з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих зобовязань за даним Договором.

На виконання умов Договору ПОСП «Дружба» поставило ТОВ «Фідленс Агро» кукурудзу у кількості 41,100 тонну на загальну суму 118 162,50 грн, отримання відповідачем якої підтверджується наявною в матеріалах справи копією видаткової накладної №3 від 15.01.2015, на якій проставлено відбиток печатки відповідача і підпис уповноваженого представника останнього (а.с.12).

Поставка продукції здійснювалась на підставі довіреності №84 від 15.01.2015, виданої на імя директора ТОВ «Фідленс Агро» ОСОБА_2, копія якої знаходиться у матеріалах справи (а. с. 13).

Відповідачем визнано факт поставки товару за вказаною видатковою накладною, претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару не предявлено, однак протягом 15 (пятнадцяти) банківських днів з моменту поставки цього товару, як зазначено у спірному Договорі, сплачено не було.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе зобовязання з передачі товару на загальну суму 118162,50 грн, а відповідачем, у свою чергу, прийнятий без будь - яких зауважень товар оплачено не було.

Позивачем на адресу відповідача було направлено претензію №206 від 02.11.2015 з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 118162,50 грн, 41356,88 грн інфляційних втрат, 2641,66 грн 3% річних та 48349,79 грн пені, яку тим залишено без задоволення, заборгованість не погашено.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, свої зобов'язання щодо сплати позивачу грошових коштів за поставлений товар у встановлений строк відповідач не виконав, у результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку позивач просив стягнути в позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача зазначені обставини визнав повністю.

Частиною 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, ст.526 Цивільного кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що умовами Договору встановлено обовязок покупця оплачувати кожну партію товару у безготівковому порядку на поточний рахунок.

Оскільки відповідач визнав заборгованість перед позивачем у повному обсязі, крім того, наявність основного боргу відповідача підтверджується доказами, які маються в матеріалах справи, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення 118162,50 грн основного боргу відповідають нормам матеріального права та умовам Договорів, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі вимог Договору та ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем зроблено розрахунок 3% річних від простроченої суми у розмірі 3690,55 грн.; пені у розмірі 61454,50 грн.; інфляційних нарахувань у розмірі 45610,73 грн.

Відповідно до ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобовязань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до статті 624 Цивільного кодексу України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Зі статті 230 Господарського кодексу України слідує, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з п.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Виходячи із положень зазначеної норми, 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобовязання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності, що також підтверджується ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки викладені у Постановах Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10 та від 12.12.2011 у справі № 3-132гс11.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 та від 24 жовтня 2011р. у справі № 6-38цс11.

Як зазначено у пункті 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі Постанова №14), з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

Суд встановив, що період прострочення виконання зобовязання було обчислено позивачем з 30.01.2015, однак, як вбачається з умов укладеного між сторонами Договору, останнім днем виконання зобовязання є 05.02.2015, оскільки строком виконання зобовязання є 15 банківських, а не календарних днів.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з частиною 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Таким чином, нараховувати штрафні санкції, інфляційні втрати та 3% річних необхідно з 06.02.2015.

Крім того, нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, у даному випадку це 06.08.2015. Натомість, позивачем помилково нараховано пеню строком до 31.01.2016.

У відповідності до ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, подано суду відповідну заяву про застосування позовної давності.

Як зазначалось раніше, представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог в частині стягнення пені, тому суд застосовує позовну давність і приймає нарахування пені терміном з 01.03.2015 до 06.08.2015, оскільки позов направлено до суду 01.03.2016.

При розрахунку 3% річних позивачем також невірно застосовано початок прострочення виконання зобовязання. Оскільки згідно розрахунку інфляційних втрат, пені та 3% річних позивачем предявлено вимоги про стягнення 3% річних за період нарахування по 31.01.2016, перерахунку судом підлягає період у зазначених межах, тобто з 06.02.2014 по 31.01.2016.

Обраховуючи розмір інфляційних втрат позивачем помилково нараховані інфляційні втрати тільки з позитивним значенням індексів інфляції, натомість, дефляцію до уваги не взято.

Як розяснено у п. п. 3.1 п. 3 Постанови №14 розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом здійснено розрахунок боргу з урахуванням індексів інфляції, коли мала місце дефляція, а саме за липень 2015 року (99,00 %), за серпень 2015 року (99,2%) та за жовтень 2015 року (98,7%). В результаті обрахунку встановлено відємне значення інфляційних втрат у розмірі 3663,04 грн, внаслідок чого загальний розмір інфляційних втрат, заявлений позивачем, підлягає зменшенню у зазначеному розмірі.

Враховуючи вищевикладене, розмір пені, процентів річних та інфляційних втрат, перерахований судом у відповідності до умов Договору та норм матеріального права, становить 30680,00 грн пені, 3495,49 грн 3% річних, 41947,69 грн інфляційних втрат.

При цьому, суд не приймає доводи представника відповідача, що вимоги по пені значно перевищують його збитки. У статті 233 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Оскільки вимог про відшкодування збитків позивачем не заявлено, судом їх наявність не досліджувалась, а наявна заборгованість не є збитками у розумінні цивільного та господарського права.

З огляду на зазначене, враховуючи приписи ст. 624 Цивільного кодексу України, пеня у розмірі 30680,00 грн порівняно із сумою заборгованості у розмірі 118162,50 грн, наявної на момент звернення позивачем із позовом і що не була сплачена більше року, оцінюється судом як адекватна міра відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов'язань та прояв балансу між інтересами кредитора і боржника.

За таких обставин підстав для застосування ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України судом не вбачається.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у розмірі 118162,50 грн основної заборгованості, 30680,00 грн пені, 3% річних у розмірі 3495,49 грн та інфляційних втрат у сумі 41947,69. У решті позовних вимог у частині стягнення 30774,50 грн пені, 3% річних у сумі 195,06 грн та 3663,04 грн інфляційних втрат слід відмовити.

Як зазначалось вище, відповідач у доповненні №1 від 05.04.2016 до відзиву на позовну заяву та доповненні №2 від 12.04.2016 просить припинити провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 118162,50 грн та інфляційних втрат у розмірі 16141,52 грн у звязку з відсутністю предмета судового спору.

Як зазначає відповідач, 134304,02 грн є передоплатою за товар, який мало поставити ПОСП «Дружба». Оскільки термін дії Договору №3 закінчився та між сторонами виникли спірні правовідносини, необхідність в поставці товару відпала, переоплата підлягає поверненню, а отже на суму сплаченої відповідачем передоплати у розмірі 134304,02 грн спірне зобовязання підлягає припиненню, оскільки відповідач скористався передбаченим чинним законодавством правом припинити зобовязання зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Так, на адресу позивача було направлено дві заяви про припинення зустрічних однорідних вимог зарахуванням №10 від 29.03.2016 на суму 118162,50 грн, що є основним зобовязанням у спірних відносинах, та №11 від 29.03.2016 на суму 16141,52 грн, що є частиною зобовязання відповідача з оплати інфляційних втрат у цих відносинах. Заяви були отримані позивачем 31.03.2016 та 02.04.2015, а отже з цього часу зазначене зобовязання є припиненим.

З огляду на викладене суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу господарський суд припиняє провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору.

Частинами 1, 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Вирішуючи питання про припинення провадження у справі з підстав відсутності предмету спору, який припинив своє існування на підставі хоча і чинного, але одностороннього правочину, вчиненого до того ж зацікавленою особою (відповідачем), суд, з огляду на приписи ст. 43 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне дослідити підстави та обставини припинення такого предмету спору.

Суд досліджує дане питання лише в призмі наявності беззаперечних умов, необхідних відповідно до приписів ст. 601 Цивільного кодексу України для здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме, наявності зустрічної вимоги відповідача до позивача.

Як встановлено судом 28.11.2014 між ТОВ «Фідленс Агро» (покупець) та ПОСП «Дружба» (продавець) укладено Договір на поставку зерна № 3 (далі - Договір №3), згідно п. 1.1 якого продавець у визначений сторонами строк передає покупцю у власність зернові та технічні культури в кількості, асортименті, по цінах та на умовах, що обумовлюються в даному договорі або специфікації до нього, а покупець зобовязується прийняти товар та оплатити його.

У відповідності до п. 3.1, 3.2 Договору № 3 сторони домовились, що покупець сплачує продавцю вартість товару на протязі 4 місяців, починаючи з 6-го місяця від дати укладання договору, чотирма рівними частинами. Строк оплати першого платежу починається з 6-го місяця від дати укладання договору. Оплати платежів відбуваються в наступні терміни: перший платіж у сумі вартості поставленого товару сплачується не пізніше 5-го червня 2015 року; другий платіж у сумі вартості поставленого товару сплачується не пізніше 5-го липня 2015 року; третій платіж у сумі вартості поставленого товару сплачується не пізніше 5-го серпня 2015 року; четвертий платіж у вартості поставленого товару сплачується не пізніше 5-го вересня 2015 року.

Пунктами 3.3, 3.4 Договору № 3 визначено, що сторони домовились щодо перегляду ціни за одиницю товару на 1 число кожного місяця до повного розрахунку. У разі, якщо дата перегляду ціни припадає на вихідний чи святковий день, то перегляд ціни має бути здійснений у перший, наступний за святом/вихідним робочий день.

У випадках зміни ціни по письмовій вимозі продавця сторони укладають додаткову угоду до цього договору або підписують нову специфікацію, яка є його невідємною частиною (згідно правил Інкотермс 2010), де вказуються всього обєму поставленого товару з урахуванням нової ціни за 1 метричну тону товару, виражені як в гривні так і в еквіваленті в доларах США, згідно середнього курсу валют міжбанку, який діяв на день, коли продавцем обрано вказано ціну.

Згідно п. 3.6 Договору № 3 коригування вартості товару стосується лише не сплаченого залишку заборгованості.

У відповідності до п. 3.8 Договору №3 ціна за товар визначається у гривні та фіксується у відповідному еквіваленті в доларах США з зазначенням курсу долара США до гривні, який діяв в день вибору ціни продавцем, згідно середнього курсу міжбанку. В специфікації зазначається як вартість товару в гривні, так і в еквіваленті в доларах США. Якщо ринкова ціна на товар знижується, то продавець має право використовувати для перерахунку будь-яку ціну в еквіваленті долара США, яка була застосована в попередніх періодах і вважати її «максимально вигідною» для нього. Всі подальші розрахунки можуть вестися по даній ціні, якщо ціна в наступних періодах залишатиметься нижчою від заданої, аж до завершення розрахункового періоду. У випадку підвищення ринкової ціни на товар на чергову дату перегляду ціни покупцем проводиться її перегляд до збільшення, відповідно до вимог п.п. 3.3, 3.4 та 3.6 Договору №3.

Сторони домовились, що при складанні рахунку продавець на свій власний розсуд має право брати за основу як ціну, вказану в специфікації в гривнях, так і вказану в еквіваленті в доларах США. У випадку, якщо продавець обирає за основу для складання рахунку вартість товару, вказану в специфікації в еквіваленті в доларах США, то вартість товару визначається в еквіваленті гривні відповідно до курсу долара США до гривні, який діяв в день складання рахунку, згідно середнього курсу міжбанку. При цьому загальна вартість товару виражена в еквіваленті в доларах США поділяється на 4 рівні частини та підлягає оплаті відповідно до середнього курсу міжбанку, який діяв в день складання кожного з рахунків (п. 3.9 Договору №3).

Відповідно до п. 3.12 Договору № 3 загальна ціна за 1 метричну тону товару складається з ціни, яку вибирає продавець відповідно до вимог п.п. 3.3 3.11 даного Договору та плюс 400 гривень за 1 метричну тону. 400 грн за 1 метричну тонну сплачується покупцем на протязі 5-ти днів з моменту отримання товаросупровідних документів на поставлений товар згідно базису поставки.

3 наданих суду представником відповідача накладних вбачається, що з 28.11.2014 по 08.01.2015 позивачем поставлено ТОВ «Фідленс Агро» товару у кількості 875,077 тонн зерна.

Відповідачем обраховано ціну за поставлений позивачем товар у кількості 875, 077 т на суму 6734070,97 грн, яка була зазначена у накладних. До цієї суми відповідачем додано 358030,80 грн (по 400 грн за кожну тонну).

Таким чином, на думку відповідача, вартість поставленого товару у кількості 875,077 тонн становить 7092101,77 грн. Відповідними платіжними дорученнями (а.с. 98 131) за період з 04.12.2014 по 09.10.2015 ним оплачено 7226405,79 грн, що на 134304,02 грн більше від цієї вартості. Оплата проводилась відповідачем самостійно, без виставлених рахунків.

Натомість, позивач заперечує проти такої вартості товару, визначеної відповідачем, оскільки зазначає, що для визначення цієї вартості необхідно застосовувати ціну, вказану у специфікації №1 від 27.01.2015 в грошовому еквіваленті до долара США, як це визначено п. 3.8, п.3.9 договору. Крім того, зазначає, що протоколи узгодження цін, видаткові накладні, рахунки фактури та акти взаємних розрахунків у відповідності до умов Договору №3 були надіслані відповідачу 30.10.2015 цінним листом з повідомленням, тому відповідач за поставлений товар у відповідності Договору №3 навпаки має заборгованість перед позивачем у розмірі 3050640,05 грн. Таким чином, між сторонами існує спір щодо ціни договору, який буде вирішуватись у судовому порядку.

18.12.2014 сторони підписали додаткову угоду до Договору №3 (далі Додаткова угода), в якій погодили, що покупець зобовязується сплачувати додатково 7,7743% (коефіцієнт 1,07743) від вартості товару, обумовленої згідно п. 3.3 3.11 договору.

Сторони після поставки товару підписали Специфікацію №1 від 27.01.2015 (далі Специфікація), згідно якої позивач мав поставити 895,077 т товару на загальну суму 7071108,30.

Ціна однієї тони соняшника в доларовому еквіваленті (США) становить 484,66$. Курс 1 гривні до 1 долара США становить 16,30.

За умовами оплати товару рахунки для оплати за товар надаються у строки, які зазначені п.3.2 договору поставки.

Ціна розраховується відповідно до п.3.9 договору на поставку зерна та з урахуванням коефіцієнта 1,07743, вказаного у додатковій угоді до договору поставки від 18.12.2014.

У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що з умовами Специфікації та Додаткової угоди ТОВ «Фідленс Агро» погоджується повністю і не заперечує щодо правомірності зміни ціни, зазначеної у Специфікації, та правомірності застосування коефіцієнту 1,07743 згідно Додаткової угоди, про що свідчить підпис уповноваженого представника підприємства та відбиток печатки на зазначених документах, однак зазначає, що для застосування нової ціни позивач мав виставляти відповідачу рахунки для оплати, чого зроблено не було.

Відповідно до умов Специфікації вартість, яка виставляється в рахунок на оплату, розраховується відповідно до 3.9 Договору №3.

За положеннями п.3.9 Договору №3 вартість встановлюється або за ціною, зазначеною у Специфікації в гривнях, або розраховується у грошовому еквіваленті до долару США.

Як вже зазначалось, розрахована позивачем вартість товару в еквіваленті до долару США є спірним питанням між сторонами, і оскільки не стосується предмету та підстав даного позову, не досліджується у межах цієї справи.

При цьому, аналізуючи умови п.3.9 Договору №3, суд дійшов висновку, що навіть у разі відсутності виставлених рахунків та незастосування позивачем можливості перерахувати вартість у еквіваленті до долару США, ціна товару у жодному разі не може бути меншою, ніж вже обумовлена сторонами. У даному випадку це ціна, встановлена Специфікацією. Спірним, як вже зазначено, є підвищення ціни шляхом застосування грошового еквівалента до долару США. Встановлений умовами Специфікації порядок сплати на підставі виставлених рахунків не впливає на визначення вартості товару.

Ціна, яка визначена у Специфікації, встановлена волевиявленням сторін та відповідає умовам п. 3.3, 3.4, 3.9 Договору №3.

Таким чином, базовою ціною згідно Специфікації є 7900,00 грн з ПДВ за 1 тонну.

З огляду на викладене, вартість товару повинна розраховуватись на підставі встановленої Специфікацією ціни із застосування встановленого Додатковою угодою коефіцієнту 1.07743 та додаванням визначених п. 3.12 Договору додаткових 400 грн за 1 тонну.

Таким чином, загальна вартість поставленого зерна у кількості 875,077 тонн, визначена на підставі умов, які визнаються відповідачем, має становити щонайменше (оскільки без урахування курсової різниці до долару США) 7798421,08 грн, що на 572015,29 грн більше, ніж сплачено відповідачем.

Таким чином, відповідач не надав суду належних обґрунтувань та доказів щодо наявності заборгованості позивача перед відповідачем, а відтак, і наявності зустрічної вимоги відповідача до позивача.

Зазначене свідчить про передчасність та необґрунтованість вчиненого відповідачем правочину і не може бути підставою для висновку суду про відсутність предмету спору.

Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними у п.п. 4.4 п. 4 Постанови №18, відповідно до якого господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань, та у п. 22 розділу V Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.03.2009 № 01-08/163 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», відповідно до якого припинення зобов'язання зарахуванням означає відсутність предмета спору за умови, якщо між сторонами не залишилися спірних (неврегульованих) питань; наприклад, якщо позивач заперечує існування своєї заборгованості перед відповідачем, у господарського суду немає підстав для висновку про відсутність предмета спору.

Зважаючи на викладене, суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача про припинення провадження у частині стягнення основного боргу та 16141,52 грн інфляційних втрат.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні такої заяви представника відповідача в цілому, інші обґрунтування щодо однорідності вимог, їх правої природи, можливості зарахування інфляційних втрат як грошового зобовязання тощо судом не досліджуються.

Зважаючи на твердження представника відповідача про чинність такого правочину, оскільки він ніким не скасований і не оскаржений, суд вважає за необхідне застосувати надане йому право визнати повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір.

Згідно до п.1 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

При цьому, суд вважає, правочини ТОВ «Фідленс Агро» про припинення зустрічних однорідних вимог зарахуванням прямо повязані з предметом даного спору, оскільки вони безпосередньо направлені на припинення існування такого предмету, та наслідком чого є припинення провадження у справі у відповідній частині, а крім того, приписами цього Кодексу не обмежується право суду визнати недійсним будь-який договір, пов'язаний з предметом спору, а не лише той, на підставі якого виникли спірні відносини.

Щодо поняття «договору» суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Один із таких випадків встановлений ст. 601 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом правочин щодо припинення зобовязання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог може вчинятись як укладанням двостороннього договору так і за заявою однієї із сторін, що мають однакові юридичні наслідки.

Згідно ч. 5 ст. 202 Цивільного кодексу України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

І договір, і правочин є таким юридичними фактами, які слугують належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обовязків.

Оскільки Господарський та Господарський процесуальний кодекси України застосовують лише поняття «договір», не виокремлюючи при цьому поняття «правочин», а реалізація права суду на визнання недійсним договору базується на приписах Цивільного кодексу України щодо підстав недійсності саме правочину, суд дійшов висновку, що поняття правочину, який направлений, при цьому, на створення обовязків для обох сторін, та поняття договору у розумінні ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України є тотожними.

Частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У відповідності до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Як вже встановлено судом, відповідач не надав належних обґрунтувань та доказів щодо наявності заборгованості позивача перед відповідачем, а відтак, і наявності зустрічної вимоги відповідача до позивача, що суперечать чинному законодавству, оскільки не відповідає загальним вимогам ст. 601 Цивільного кодексу України про обовязкову наявність для вчинення такого правочину саме двох зустрічних однорідних вимог, а відтак, не може тягнути за собою юридичні наслідки у виді припинення зобовязання між сторонами.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе визнати недійсними правочини щодо припинення зобовязання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, здійснених за заявами відповідача про припинення зустрічних однорідних вимог зарахуванням №10 від 29.03.2016 на суму 118162,50 грн та №11 від 29.03.2016 на суму 16141,52 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 22, 32-35, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідленс Агро" (, вул. Шевченка, 82/5, смт. Варва, Варвинський район, Чернігівська область, 17600) на користь Приватного орендного сільськогосподарського підприємства "Дружба" (, вул. Центральна, 11, с. Бране Поле, Богуславський район, Київська область, 09731) кошти в розмірі 194285,68 грн, з яких 118162,50 грн основного боргу, 3495,49 грн 3% річних, 30680,00 грн пені, 41947,69 грн інфляційних втрат та 3132,21 грн витрат зі сплати судового збору.

3. У решті позову відмовити.

4. Визнати недійсними правочини щодо припинення зобовязання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, здійснених за заявами Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідленс Агро" (, вул. Шевченка, 82/5, смт. Варва, Варвинський район, Чернігівська область, 17600) про припинення зустрічних однорідних вимог зарахуванням №10 від 29.03.2016 на суму 118162,50 грн та №11 від 29.03.2016 на суму 16141,52 грн.

Повне рішення складено 18.04.2016.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя В.В. Шморгун