ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2016 р. Справа № 922/5900/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя

ОСОБА_1 , суддя Пуль О.А.

за участю секретаря Марченко В.О.

за участю представників:

позивача за первісним позовом - ОСОБА_2 (директор), ОСОБА_3 (договір про надання правової допомоги (витяг) №20-10/01 від 20.10.15р.),

відповідача за первісним позовом - ОСОБА_4 (довіреність №253 від 30.12.2015р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (вх. №348 Х/2) та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Прес Маш" (вх. №349 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 19.01.16р. у справі № 922/5900/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Прес Маш", м.Дніпропетровськ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування", м.Харків,

про стягнення 386 265,31 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування ", м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Прес Маш", м. Дніпропетровськ,

про тлумачення змісту договору та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.01.2016р. (суддя Макаренко О.В.) первісний позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Прес Маш" пеню в розмірі 31282,26 грн., інфляційні втрати в розмірі 74427,17 грн., 3% річних в розмірі 4129,31 грн., судовий збір в розмірі 1647,58 грн. та витрати пов'язані з оплатою послуг адвоката в розмірі 2843,61 грн. В решті первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково. Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Прес Маш" передати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" залишок оплаченої продукції за договором поставки № 26/03 від 23.05.2012 р., а саме: поковки сателіт (В-10), ч. №12-87356, марка сталі ст. 40Х, в кількості 491 шт., вартістю 198 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 97218,00 грн. (з ПДВ) та поковки сателіт (В-14), ч. №12-87346, марка сталі ст. 40Х, в кількості 500 шт. вартістю 102 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 51 000,00 грн. (з ПДВ), за фактичною вагою на умовах Франко-склад виконавця" EXW (м. Дніпропетровськ) та завантажити готову продукцію на транспортний засіб Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування".

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Прес Маш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" судовий збір в розмірі 2223,27 грн. В решті зустрічного позову відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Прес Маш" з рішенням місцевого господарського суду не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з відповідача 276426,57 грн. заборгованості за зберігання продукції за період з 21.10.2014р. по 28.10.2015р., 31282,26 грн. пені, 74427,17 грн. інфляційних збитків, 4129,31 грн. 3% річних, 10000,00 грн. витрат на послуги адвоката.

Скарга обґрунтована тим, що висновки місцевого господарського суду, наведені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, оскільки суд у якості доказу зловживання ТОВ «ВКФ «Прес Маш» правом наводить лише співмірність вартості зберігаємої продукції та стягнутої суми за зберігання продукції за період з 15.08.2013р. по 20.10.2014р. Проте, в даному випадку слід оцінювати не співмірність сум та економічної вигоди тієї чи іншої сторони, а саме дії чи бездіяльність, які вони вчиняли.

Як зазначає апелянт, у даному випадку вбачається, що ТОВ «ВКФ «Прес Маш» діяло виключно у відповідності до умов договору №26/03 від 23.05.2012р. і вживало можливих заходів задля вчасного виконання ТОВ «ХЗПТУ» взятих на себе зобовязань, зверталось до останнього з пропозиціями укладення мирової угоди та прощення частини боргу.

Також посилається на інші обставини, викладені в апеляційній скарзі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" з рішенням місцевого господарського суду також не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині, якою первісний позов задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Пресс Маш" зайво нарахованої пені в розмірі 10997,07 грн., інфляційних втрат в розмірі 74427,17 грн., 3% річних в розмірі 4129,31 грн., судовий збір в розмірі 1647,58 грн. та постановити в цій частині нове рішення, яким в первісному позові відмовити. В решті рішення залишити без змін.

Скарга обґрунтована, зокрема, наявністю порушеного права ТОВ «ХЗПТУ», яке підлягає захисту у судовому порядку, у спосіб, передбачений ст.16 ЦК України, а саме шляхом зобовязання ТОВ «ВКФ «Прес Маш» передати на користь ТОВ «ХЗПТУ» залишку оплаченої продукції за договором поставки №26/03 від 23.05.2012р.

Представники позивача за первісним позовом у судовому засіданні підтримали вимоги своєї апеляційної скарги та просили суд її задовольнити. Проти апеляційної скарги відповідача заперечували .

Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив суд її задовольнити. Проти апеляційної скарги позивача заперечував. Також підтримав клопотання надане в попередньому судовому засіданні.

Представники позивача проти заявленого клопотання заперечували.

Колегія суддів розглянувши клопотання відповідача за первісним позовом (вх. №3890 від 11.04.2016р.) про: 1. Витребування у ТОВ ВКФ Прес Маш та ТОВ ХЗПТУ відомостей про балансову приналежність залишку оплаченої продукції за договором поставки № 26/03 від 23.05.2012 р., а саме: поковки сателіт (В-10). ч. №12-87356, марка сталі ст. 40Х; в кількості 491 шт., вартістю 198 грн. (з ПДВ) за 1 шт.; поковки сателіт (В-14), ч. №12-87346, марка сталі ст. 40Х, в кількості 500 шт. вартістю 102 грн. (з ПДВ) за 1 шт., з посиланням на первинні документи, які підтверджують прийняття її на баланс за відповідним правовим режимом (право власності, зберігання, інше); 2. Витребування у ТОВ ВКФ Прес Маш первинних бухгалтерських документів, у розумінні ст.ст.1, 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, які свідчать про передачу йому на зберігання продукції від ТОВ ХЗПТУ відповідно до п. 1 ст. 936 ЦК України; 3. Витребування у ТОВ ВКФ Прес Маш первинних бухгалтерських документів, у розумінні ст.ст.1, 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, які свідчать про надання послуг зі зберігання, за період, що заявлений до стягнення у позові; 4. Витребування у ТОВ ВКФ Прес Маш доказів виготовлення залишку оплаченої продукції за договором поставки № 26/03 від 23.05.2012 р., а саме: поковки сателіт (В-10). ч. №12-87356, марка сталі ст. 40Х; в кількості 491 шт., вартістю 198 грн. (з ПДВ) за 1 шт.; поковки сателіт (В-14), ч. №12-87346, марка сталі ст. 40Х, в кількості 500 шт. вартістю 102 грн. (з ПДВ) за 1 шт. (далі - продукція), серед яких: докази закупівлі сировини; наявність трудових ресурсів; матеріально-технічної бази для виготовлення і подальшого здійснення зберігання виготовленої продукції; технічну документацію (технічний паспорт, сертифікат якості) на виготовлену продукцію; первинні бухгалтерські документи, які свідчать про оприбуткування виготовленої продукції на склад, та ведення відповідного складського обліку; 5. Зобов'язання сторони провести звірку взаємних розрахунків за договором поставки товару № 26/03 від 23.05.2012 року, в частині розрахунків за залишок спірної продукції та послуг за її зберігання, вважає, що у задоволенні клопотання слід відмовити, з огляду на те, що витребування додаткових письмових доказів, клопотань про витребування яких не заявлялось в суді першої інстанції, не відповідає положенням ст.101 ГПК УКраїни. Крім того, колегія суддів зазначає, що обставини, на підтвердження яких відповідач просить витребувати ці документи, встановлені в межах справи №922/987/14 та не входять до предмету доказування в межах цієї справи, а також ніяких суперечностей між сторонами щодо розміру проведеної оплати в межах договору №26/03 від 23.05.2012р. не виникало.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні докази по справі, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

В листопаді 2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Прес Маш" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" про стягнення 276 426,57 грн. заборгованості за зберігання продукції за період з 21.10.2014р. по 28.10.2015р. за договором поставки №26/03 від 23.05.2012р. та специфікацією №14 від 17.01.2013р., яка являється невід'ємною частиною договору, 31 282,26 грн. пені, 74 427,17 грн. інфляційних втрат та 4 129,31 грн. 3% річних. Також просило покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 943,98 грн. та витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката в розмірі 10 000,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 23.05.2012р. між ТОВ "ВКФ "Прес Маш", продавцем, та ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування", покупцем, укладено договір поставки товару № 26/03, згідно з яким покупець доручає, а продавець приймає на себе зобов'язання виготовити продукцію з матеріалу продавця за кресленнями (ескізами) покупця та поставити виготовлену продукцію покупцю, а покупець зобов'язується прийняти виготовлену продукцію та оплатити її на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п.1.2. договору найменування продукції, її кількість, якість (стандарт, ТУ), вартість одиниці маси готової продукції та строки виготовлення продукції наведені в специфікаціях (додатках).

Відповідно до п.п.2.1.2. - 2.1.4. договору покупець зобовязаний своєчасно оплатити продукцію згідно п. 6.2. договору; протягом 10 (десяти) днів з дня письмового (факсом) повідомлення покупця про готовність продукції до відвантаження прийняти готову продукцію за фактичною вагою; протягом 10 (десяти) днів після приймання вивезти готову продукцію зі складу продавця.

Відповідно до п.6.2. договору платежі за договором здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця згідно специфікації, що додається, яка є невід'ємною частиною договору, на підставі виставлених продавцем рахунків.

Відповідно до п.3.2. договору продавець передає готову продукцію покупцю на умовах "Франко-склад виконавця" EXW (м. Дніпропетровськ) за фактичною вагою. Продавець зобов'язаний завантажити готову продукцію на транспортний засіб покупця.

Пунктом 3.1. договору визначено, що продавець починає виготовлення продукції після перерахування покупцем передплати згідно доданим специфікаціям, які є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п.7.3. договору якщо строк вивозу готової продукції, встановлений п. 2.1.4. договору, не дотримується, покупець оплачує продавцю послуги за її зберігання, починаючи з наступного дня після закінчення встановленого строку, з розрахунку 0,5% від вартості продукції, що зберігається, без урахування ПДВ, за кожен день зберігання.

Відповідно до п.7.4. договору у разі порушення встановлених строків вивозу продукції, її відвантаження відбувається після оплати покупцем рахунку за зберігання.

Відповідно до п.10.4. договору якщо будь-яке положення договору суперечить положенням специфікації, пріоритет мають положення специфікації.

Сторонами була узгоджена та підписана специфікація № 14 від 17.01.2013р., яка є невід'ємною частиною договору поставки, в якій сторонами погоджено, що продавець зобов'язаний виготовити та передати покупцю товар - поковка сателіт (В-10), ч.№ 12-87356, марка сталі ст.40Х, в кількості 1000 штук, ціна за 1 шт. складає 165 грн. (без урахування ПДВ); поковка сателіт (В-14), ч.№ 12-87346, марка сталі ст.40Х, в кількості 1000 штук, ціна за 1 шт. складає 85 грн. (без урахування ПДВ); на загальну вартість 300 000,00 грн. (з урахуванням ПДВ).

Відповідно до п.6 специфікації виготовлена продукція зберігається на складі підприємства протягом 15 календарних днів. Після спливу зазначеного терміну вартість послуг за зберігання складає 0,5% від вартості товару за кожен день.

Пунктом 9 специфікації визначені наступні умови оплати: 50% передплата, залишкова сума на момент відвантаження.

Позивачем за первісним позовом на адресу відповідача був виставлений рахунок на оплату готової продукції на загальну суму 300 000,00 грн., з яких передплата - 50%.

Платіжним дорученням № 278 від 28.01.2013р. відповідач перерахував на рахунок позивача суму у розмірі 150 000,00 грн.

11.09.2013 року відповідач здійснив часткову оплату продукції на суму 50 000,00 грн.

Через нездійснення відповідачем повної оплати продукції на залишкову суму 100 000,00 грн., 11.03.2014р. позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача 100000,00 грн. заборгованості за договором поставки № 26/03 від 23.05.2012р. та специфікацією № 14 від 17.01.2013р., 7 105,48 грн. пені, 256,01 грн. інфляційних витрат, 1 853,42 грн. 3% річних та 174 110,73 грн. за зберігання виготовленої продукції.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.05.2014р. у справі №922/987/14, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.08.2014р. та постановою Вищого господарського суду України від 29.09.2014р., позовні вимоги ТОВ "ВКФ "Прес Маш" задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" на користь ТОВ "ВКФ "Прес Маш" основну заборгованість у розмірі 100 000,00 грн., пеню у розмірі 7 105,48 грн., інфляційні втрати у розмірі 256,01 грн., 3% річних у розмірі 1853,42 грн., плату за зберігання готової продукції за період з 15.08.2013р. по 11.03.2014р. в сумі 174 110,73 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 666,52 грн.

На виконання вищезазначеного судового рішення, 19.06.2014р. відповідач платіжними дорученнями №№ 1505, 1506 від 19.06.2014р. перерахував на рахунок позивача основну заборгованість у розмірі 100 000,00 грн.

Також, 29.09.2014р. відповідач перерахував на рахунок позивача пеню у розмірі 7 105,48 грн., інфляційні втрати у розмірі 256,01 грн., 3% річних у розмірі 1 853,42 грн., плату за зберігання готової продукції за період з 15.08.2013р. по 11.03.2014р. у розмірі 174 110,73 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 666,52 грн.

Як зазначає позивач, він продовжив зберігати наступну продукцію: поковки сателіт (В-10), ч.№12-87356, марка сталі ст.40Х; в кількості 491 шт., вартістю 198 грн. (з урахуванням ПДВ) за 1 шт.; поковки сателіт (В-14), ч.№12-87346, марка сталі ст.40Х, в кількості 500 шт., вартістю 102 грн. (з урахуванням ПДВ) за 1 шт. та продовжував нараховувати відповідачеві плату за зберігання залишку продукції і після 11.03.2014р. звернувся до господарського суду Харківської області з другим позовом.

Причиною спору за первісним позовом стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" заборгованості за зберігання продукції, нарахованих на зазначену суму пені, 3 % річних та інфляційних втрат, а також нарахованих на суму основного боргу, яка була стягнута згідно із судовим рішенням у справі № 922/987/14 інфляційних втрат та 3% річних.

ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" звернулось до суду із зустрічним позовом, в якому просило суд: розірвати договір поставки товару від 23.05.2012 № 26/03, який укладений між сторонами спору, у зв'язку з істотним порушенням умов договору ТОВ "ВКФ "Прес Маш"; визнати недійсними пункти 7.3., 7.4. даного договору і пункт 6 специфікації від 17.01.2013р. № 14 до договору у зв'язку з тим, що відповідні частини правочину суперечать приписам частини другої статті 936 Цивільного кодексу України.

Причиною спору за зустрічним позовом стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для: визнання недійсними частин договору і пункту 6 специфікації, які регулюють питання із зберігання продавцем виготовленого товару та здійснення оплати за зберігання покупцем; розірвання договору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 06.01.2015р. у справі № 922/4699/14 первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" на користь ТОВ "ВКФ "Прес Маш" 165263,07 грн. заборгованості за зберігання продукції за період з 12.03.2014р. по 20.10.2014р., 17 454,01 грн. пені, 37 249,94 грн. інфляційних втрат, 3 690,11 грн. 3% річних у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання за договором поставки товару від 23.05.2012р. № 26/03. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2015р. рішення господарського суду Харківської області у справі № 922/4699/14 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення зустрічного позову в частині визнання недійсними пунктів 7.3., 7.4. договору поставки товару від 23.05.2012р. № 26/03 і пункту 6 специфікації №14 від 17.01.2013р. до договору. У задоволенні первісного позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду від 16.06.2015р. по справі № 922/4699/14 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2015р. у справі № 922/4699/14 скасовано. Рішення господарського суду Харківської області від 06.01.2015 р. у справі № 922/4699/14 залишено в силі.

Заборгованість за рішенням господарського суду Харківської області від 06.01.2015 р. по справі №922/4699/14 погашена відповідачем 20.08.2015р.

Постановою Вищого господарського суду від 16.06.2015р. по справі № 922/4699/14 встановлено, що за своєю правовою природою укладений між ТОВ "ВКФ "Прес Маш" та ТОВ "ХЗТПУ" договір поставки товару № 26/03 від 23.05.2012 р. є змішаним договором, який містить ознаки договору поставки, підряду та зберігання.

Як свідчать матеріали справи, відповідач у листі вих. № ПДО-1/916 від 20.06.2014р. просив позивача повідомити про дату отримання виготовленої ним продукції.

У листі № 32 від 27.06.2014р. позивач повідомив відповідача, що виготовлена ним продукція зберігається на його складі, але він відмовляє у її відвантаженні у зв'язку з наявністю у відповідача заборгованості за судовим рішенням від 19.05.2014р. по справі № 922/987/14.

28.07.2014 року листом за вих. № ПДО-1/1076 відповідач надіслав позивачу вимогу про видачу залишку продукції та про прибуття з цією метою у м. Дніпропетровськ 30.07.2014р. автомобіля для завантаження і перевезення у м. Харків товару. Однак, позивач відмовився завантажити продукцію в автомобіль, який прибув в м. Дніпропетровськ для цієї мети.

29.07.2014р. позивач листом №38 повідомив відповідача, що відвантаження продукції буде можливим лише після виконання відповідачем обовязку з оплати рахунку за послуги зберігання продукції.

08.07.2015р. відповідач направив на адресу позивача лист за №60-02-4/828 з письмовою вимогою відвантажити оплачену продукцію, додатково повідомивши про відмову від будь-яких послуг зі зберігання продукції за договором поставки. Але, позивач у листі №22 від 14.08.2015р. відмовив у відвантаженні оплаченої продукції до моменту погашення заборгованості.

12.10.2015р. позивачем було направлено відповідачу претензію №30, в якій позивач пропонував протягом пяти банківських днів перерахувати йому поточну заборгованість за зберігання готової продукції за період з 21.10.2014р. по 12.10.2015р. в сумі 264569,13 грн; пеню за період з 12.04.2015р. по 12.10.2015р. в сумі 39838,70 грн; інфляційні за період з 12.03.2014р. по 21.08.2015р. в сумі 117634,92 грн; 3% річних за період з 12.03.2014р. по 21.08.2015р. в сумі 7171,96 грн.

Оскільки станом на 29.10.2015р. поточна заборгованість відповідачем сплачена не була, позивач звернувся до суду з даним позовом.

В листопаді 2015р. ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" звернулось до господарського суду Харківської області з зустрічним позовом до ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Прес Маш", в якому просило суд:

1. Постановити рішення про тлумачення змісту положень п.п. 7.3., 7.4. договору поставки № 26/03 від 23.05.2012р., укладеного між TOB ПКФ "Прес Маш" та TOB "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" та п. 6 специфікації № 14 від 17.01.2013p., яка є невід'ємною частиною договору, на предмет визначення:

1) Чи є встановлена сторонами плата у вигляді вартості складських послуг, у розмірі 0,5% від вартості товару за кожен день вартістю за зберігання, у розумінні положень глав 66 Цивільного кодексу України або штрафною санкцією, у розумінні положень ст. 230 глав 26 Господарського кодексу України;

2) Який строк дії положень п.п. 7.3., 7.4. договору поставки № 26/03 від 23.05.2012р., укладеного між TOB ПКФ "Прес Маш" та TOB "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" та п. 6 Специфікації № 14 від 17.01.2013 р., за визначенням ст. 252 ЦК України (строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами).

3) Який розумний строк дії положень п.п. 7.3., 7.4. договору поставки № 26/03 від 23.05.2012 р., укладеного між TOB ПКФ "Прес Маш" та TOB "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" та п. 6 Специфікації № 14 від 17.01.2013р., з огляду на вимоги ст. ст. 509, 627 ЦК України, ч. 3 ст. 938 ЦК України.

2. Зобов'язати ТОВ "ВКФ "Прес Маш" (49700, м. Дніпропетровськ, вул. Панікахи, 2, , р/р 2 в АТ "ОСОБА_5 Аваль", МФО 380805) передати на користь ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" (61019, м. Харків, пр. Ілліча, 118, , р/р 4808 в ПАТ "ПУМБ" м. Донецьк, МФО 334851) залишок оплаченої продукції за договором поставки № 26/03 від 23.05.2012р., а саме: поковки сателіт (В-10), ч. №12-87356, марка сталі ст. 40Х, в кількості 491 шт., вартістю 198 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 97 218,00 грн. (з ПДВ) та поковки сателіт (В-14), ч. №12-87346, марка сталі ст. 40Х, в кількості 500 шт. вартістю 102,00 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 51 000,00 грн. (з ПДВ), за фактичною вагою на умовах Франко-склад виконавця" EXW (м. Дніпропетровськ) та завантажити готову продукцію на транспортний засіб ТОВ "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування".

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що в період з 27.06.2014р. по день подачі до суду первісного позову, продукція ТОВ "ХЗТПУ" притримувалась ТОВ ВКФ "Прес Маш" з метою забезпечення належного виконання ТОВ "ХЗТПУ" основного зобовязання, що виникли у даного товариства на підставі договору поставки за період з 23.05.2012р. по 27.06.2014р.

Розмір такого основного зобовязання визначений рішенням господарського суду Харківської області від 06.01.2015р. по справі №922/4699/14, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду від 16.06.2015р. та складає 165263,07 грн. заборгованості за зберігання продукції, 17454,01 грн. пені, 37 249,94 грн. інфляційних втрат та 3 690,11 грн. 3% річних за період з 12.03.2014 р. по 20.10.2014 р.

У звязку з тим, що 20.08.2015р. основне зобовязання фактично виконане ТОВ "ХЗТПУ", на думку позивача за зустрічним позовом, підстав для подальшого притримання оплаченої продукції у ТОВ "ХЗТПУ" немає.

Через неузгодженість сторонами умов щодо строку дії договору поставки, в тому числі в частині умов щодо зберігання виготовленої продукції, а також неоднозначного трактування сторонами положень пунктів 7.3., 7.4. договору поставки № 26/03 від 23.05.2012р. щодо оплати у вигляді "вартості складських послуг, у розмірі 0,5% від вартості товару за кожний день", ТОВ "ХЗТПУ" просило суд задовольнити зустрічні позовні вимоги про відповідне тлумачення зазначених положень договору.

19.01.2016р. господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційних скарг виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Відповідно до приписів ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Як передбачено частинами першою та другою ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Відповідно до ст. 953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Відповідно до ч. 2 ст. 938 ЦК України у випадку якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до ч.2 п.3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до п.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як свідчать матеріали справи, сторони укладаючи договір поставки, передбачили в пункті 7.4. договору право позивача за первісним позовом повернути готову продукцію лише після оплати покупцем рахунку за зберігання.

Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, вартість залишку готової продукції за специфікацією № 14 від 17.01.2013р. дорівнює 148 218,00 грн. (з урахуванням ПДВ), які було сплачені відповідачем на користь позивача. При цьому вартість стягнутих позивачем за вищевказаними судовими рішеннями та оплачених відповідачем послуг зі зберігання цієї продукції становить 406 982,77 грн. (з урахуванням штрафних санкцій). У даному позові позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість зі зберігання продукції в розмірі 276 426,57 грн., пеню в розмірі 31 282,26 грн., інфляційні втрати в розмірі 74 427,17 грн. та 4129,31 грн. 3% річних.

Згідно зі ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Як вже зазначалось, відповідно до п.7.4. договору у разі порушення встановлених строків вивозу продукції, її відвантаження відбувається після оплати покупцем рахунку за зберігання.

Тобто, право позивача на невідвантаження готової продукції передбачено умовами договору поставки. Проте, як вірно зазначено місцевим господарським судом, позивач за первісним позовом, незважаючи на вимогу відповідача про повернення товару та користуючись передбаченим у договорі правом на невідвантаження готової оплаченої продукції до повної оплати послуг з її зберігання, протягом тривалого періоду часу фактично зловживає цим правом, внаслідок чого заборгованість відповідача за первісним позовом за послуги зберігання, постійно збільшуючись, майже в 5 разів перевищує вартість самої продукції. При цьому, відповідач позбавлений як можливості отримати у користування належне йому майно, так і розірвати відповідний договір на підставі якого здійснюється зберігання.

Відповідно до частини 6 статті 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Як вже зазначалось, нормами ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, проте, свобода договору не є безмежною, вона існує в рамках чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін мають ґрунтуватися на засадах розумності добросовісності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, послуги за зберігання замовленої відповідачем продукції в декілька разів перевищують її вартість, що в свою чергу, ставить під сумнів дотримання сторонами принципів розумності та справедливості, а також вказують на очевидне порушення балансу інтересів учасників даних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим застосування місцевим господарським судом положень ч.6 ст.13 ЦК України щодо припинення позивачем зловживання своїми правами, в звязку з чим висновок суду першої інстанції про неправомірність вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за зберігання продукції за період з 21.10.2014р. по 28.10.2015р. у розмірі 276 426,57 грн. та відмову у задоволенні позову в цій частині є обґрунтованим.

Щодо стягнення пені в розмірі 31 282,26 грн., інфляційних витрат в розмірі 74427,17 грн. та 4 129,31 грн. 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені ст. 611 ЦК України, зокрема, щодо сплати неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.7.2. договору у разі, якщо строки виконання прийнятих зобов'язань не виконуються, боржник сплачує кредитору неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення.

Позивач за первісним позовом нарахував 31282,26 грн. пені за період з 21.10.2014р. по 21.04.2015р., 74427,17 грн. інфляційних збитків за період з листопада 2014р. по серпень 2015р. та 4129,31 грн. 3% річних за період з 21.10.2014р. по 20.08.2015р. на заборгованість за послуги зберігання у розмірі 165263,07 грн., що була стягнута рішенням господарського суду Харківської області від 06.01.2015 р. у справі № 922/4699/14.

Колегія суддів вважає, що позов в цій частині є обґрунтованим, в звязку з чим місцевим господарським судом правомірно стягнуто з відповідача за первісним позовом 31282,26 грн. пені, 74 427,17 грн. інфляційних збитків та 4 129,31 грн. 3% річних.

Щодо зустрічного позову, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Відповідно до ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

З положень вказаних норм вбачається, що для тлумачення умов правочину необхідна наявність наступних умов: 1. спір між сторонами правочину щодо змісту правочину; 2. невизначеність і незрозумілість буквального значення тексту угоди; 3. зміст угоди не дає можливості встановити справжню волю сторін.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, обставини даної справи не свідчать про наявність вказаних передумов тлумачення положень п.п. 7.3., 7.4. договору поставки № 26/03 від 23.05.2012р. та п. 6 специфікації № 14 від 17.01.2013р., оскільки вимоги позивача за зустрічним позовом зводяться до надання оцінки строку дії договору, який сторони не узгоджували. У даному випадку сторони не погодили умови щодо строку дії договору поставки №26/03 від 23.05.2012 р. Втім, суд не може тлумачити відсутні (неукладені) положення договору, визначаючи за ними певні правові наслідки.

Вимога позивача за зустрічним позовом про тлумачення положень п.п. 7.3., 7.4. договору поставки № 26/03 від 23.05.2012р. та п. 6 специфікації № 14 від 17.01.2013р. на предмет визначення - "Чи є встановлена сторонами плата у вигляді "вартості складських послуг, у розмірі 0,5% від вартості товару за кожен день" вартістю за зберігання, або штрафною санкцією" є безпідставною, оскільки за висновками судових рішень у справах № 922/987/14 та №922/4699/14, які набрали законної сили, вказана плата визначена як плата за зберігання, а не штрафна санкція, незважаючи на те, що вона міститься в положеннях договору, які регулюють відповідальність сторін.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За своїм змістом інститут тлумачення умов договору має на меті з'ясування змісту договору або його окремих частин, склад прав та обов'язків сторін. Отже, тлумачення слід розуміти як спосіб забезпечення можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Наведена правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12.02.2014 р. у справі №5006/25/130пд/2012.

Станом на момент звернення позивача за зустрічним позовом у даній справі, на виконання умов договору поставки № 26/03 від 23.05.2012р. та п. 6 специфікації № 14 від 17.01.2013р. частина готової продукції вже була поставлена. Зазначені обставини не заперечуються та не спростовуються представниками сторін під час розгляду даної справи.

За таких обставин, враховуючи відсутність між сторонами спору щодо змісту п.п. 7.3., 7.4. договору поставки № 26/03 від 23.05.2012р. та п. 6 специфікації № 14 від 17.01.2013р. на початок виконання сторонами умов даного договору, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що зустрічні позовні вимоги в частині тлумачення змісту договору є необґрунтованими, в звязку з чим судом першої інстанції правомірно відмовлено у їх задоволенні.

Також, враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що зустрічні позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача за зустрічним позовом передати на користь позивача за первісним позовом залишок оплаченої продукції за договором поставки № 26/03 від 23.05.2012р., а саме: поковки сателіт (В-10), ч. №12-87356, марка сталі ст. 40Х, в кількості 491 шт., вартістю 198 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 97 218,00 грн. (з ПДВ) та поковки сателіт (В-14), ч. №12-87346, марка сталі ст. 40Х, в кількості 500 шт. вартістю 102 грн. (з ПДВ) за 1 шт., всього на суму 51 000,00 грн. (з ПДВ), за фактичною вагою на умовах Франко-склад виконавця" EXW (м. Дніпропетровськ) та завантажити готову продукцію на транспортний засіб Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" є обґрунтованими, в звязку з чим судом першої інстанції правомірно задоволено позов в цій частині.

Щодо посилання ТОВ «ВКФ «Прес Маш» про стягнення з відповідача 10 000,00 грн. судових витрат, пов'язаних з послугами адвоката, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Відповідно до п.6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.10.2015 р. між TOB "ВКФ "Прес Маш", клієнтом, та адвокатським обєднанням "Адвокатське бюро "Кулаков, Біднягін і партнери", адвокатське бюро, укладено договір про надання правової допомоги №20-10/01 від 20.10.2015р., згідно з яким відповідно до цього договору адвокатське бюро зобов'язується надати клієнту наступну правову допомогу: захист законних прав та інтересів клієнта в господарському суді Харківської області при розгляді позовної заяви клієнта до TOB "ХЗПТУ" (код СДРПОУ 19364229) про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань згідно договору поставки №26/03 від 23.05.2012р. та специфікації № 14 від 17.01.2013р., включаючи подальший супровід вказаної справи в апеляційній та касаційній інстанціях, а клієнт зобов'язується виплатити адвокатському бюро гонорар та відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з виконанням даного договору.

Відповідно до п.2.1. договору захист інтересів клієнта на всіх стадіях виконання цього договору буде здійснюватися працівниками адвокатського бюро (адвокатами та юристами).

Відповідно до п.5.2. договору сума гонорару за даним договором складає 16 000,00 грн., яка перераховується клієнтом на поточний рахунок адвокатського бюро.

Позовна заява підписана адвокатом АО "Адвокатське бюро "Кулаков, Біднягін і партнери" ОСОБА_3 (свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю серія ДП № 2959 від 10.08.2015 р., ордер серія ДП № 49/00001029 від 29.10.2015 р.), який також представляв інтереси TOB "ВКФ "Прес Маш" в господарському суді.

Платіжним дорученням №88 від 29.10.2015р. позивач за первісним позовом перерахував на рахунок АО "Адвокатське бюро "Кулаков, Біднягін і партнери" витрати за правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що судом встановлено зловживання позивачем своїми правами та неправомірність вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за зберігання продукції, судом першої інстанції правомірно покладено судові витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 2 843,61 грн.

Відповідно до приписів ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобовязує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги є необґрунтованими і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення по даній справі, тому рішення господарського суду Харківської області від 19.01.16р. у справі № 922/5900/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, п.1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод підйомно-транспортного устаткування" залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Прес Маш" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 19.01.16р. у справі № 922/5900/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 27.04.2016р.

Головуючий суддя Білоусова Я.О.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Пуль О.А.