П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Київ
Судова палата у господарських справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Потильчака О.І.,

суддів: Барбари В.П., Берднік І.С., Ємця А.А.,

Жайворонок Т.Є., Колесника П.І., Шицького І.Б., -

за участю представників:

приватного підприємства

«Метал-Сервіс» - Ковальова С.В.,

Київської міської ради - Власенко І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву приватного підприємства «Метал-Сервіс» (далі - ПП «Метал-Сервіс») про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 10 грудня 2015 року у справі № 910/15642/14 за позовом ПП «Метал-Сервіс» до Київської міської ради, третя особа - громадська організація «Київська міська спілка автомобілістів» (далі - ГО «Київська міська спілка автомобілістів»), про внесення змін до договору оренди землі,

в с т а н о в и л а:

Суб'єкт права на звернення до Верховного Суду України порушує питання про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 10 грудня 2015 року у справі № 910/15642/14 із підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), і просить скасувати постанову суду касаційної інстанції та залишити в силі постанову Київського апеляційного господарського суду від 29 вересня 2015 року.

У заяві про перегляд постанови ПП «Метал-Сервіс» посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень частини сьомої статті 40 та пункту 7 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», внаслідок чого, на думку заявника, було ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах.

В обґрунтування заяви ПП «Метал-Сервіс» надано копії постанов Вищого господарського суду України від 22 січня 2014 року у справі № 916/660/13, від 25 лютого 2015 року у справі № 910/14700/14, від 18 листопада 2013 року у справі № 910/5816/13, від 23 січня 2013 року у справі № 6/19/2012/5003, в яких суд касаційної інстанції, на думку суб'єкта звернення, по-іншому застосував зазначені норми матеріального права при вирішенні спорів у подібних правовідносинах.

ГО «Київська міська спілка автомобілістів» не скористалася правом на участь її представника у судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ПП «Метал-Сервіс» і Київської міської ради, перевіривши наведені суб'єктом звернення обставини, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій у межах наданих їм процесуальним законом повноважень, предметом позову у справі № 910/15642/14 є вимога ПП «Метал-Сервіс» про внесення змін до нової редакції договору оренди земельної ділянки від 19 січня 2007 року № 78-6-00414, викладеної в угоді від 03 вересня 2013 року про поновлення та внесення змін і доповнень до договору оренди земельної ділянки, укладеного з Київською міською радою, шляхом виключення абзацу 17 підпункту 8.4 пункту 8 договору щодо зобов'язання орендарів перерахувати місту кошти через Головне управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) як компенсацію витрат на інженерну підготовку та гідронамив території.

Позовні вимоги обґрунтовано зміною законодавства України, що регулює правовідносини сторін, у частині заборони органам місцевого самоврядування вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів і передачі матеріальних або нематеріальних активів, крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Посилаючись на те, що прикінцевими положеннями Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено приведення раніше укладених договорів про пайову участь, у разі невідповідності їх умов положенням Закону, у відповідність до вимог діючого законодавства, а відповідач ухиляється від вчинення відповідних дій, ПП «Метал-Сервіс» просило про задоволення позову.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Господарського суду м. Києва від 18 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що частиною сьомою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав чинності вже після прийняття Київською міською радою рішення від 21 грудня 2006 року № 374/431 «Про передачу земельної ділянки», встановлено необхідність приведення у відповідність до цього Закону саме рішень органу місцевого самоврядування, а не укладених на виконання наведених рішень договорів оренди земельних ділянок.

На момент вирішення спору зазначене рішення Київської міської ради, яким ПП «Метал-Сервіс» і ГО «Київська міська спілка автомобілістів» надано в спільну короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 1,91 га для будівництва житлового комплексу з об'єктами побутової та адміністративної інфраструктури та підземним паркінгом по проспекту Героїв Сталінграда, 2 б, у місті Києві, є чинним і в установленому порядку не скасовано, а отже, істотної зміни обставин, з якими закон пов'язує внесення змін до договору, не настало через відсутність сукупності умов, встановлених статтею 652 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), у зв'язку з чим суд не має правових підстав для внесення змін до укладеного між сторонами договору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в частині заборони органам місцевого самоврядування вимагати передачі матеріальних або нематеріальних активів, крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, поширюються і на відносини сторін у справі, що виникли до набрання зазначеним Законом чинності. Водночас суд апеляційної інстанції визнав доведеною наявність істотної зміни обставин як підстави для внесення змін до договору оренди земельної ділянки. При цьому суд апеляційної інстанції керувався приписами статті 40, пункту 7 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статті 652 ЦК.

Постановою Вищого господарського суду України від 10 грудня 2015 року постанову суду апеляційної інстанції скасовано, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

При цьому суд касаційної інстанції виходив із того, що Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» не передбачає звільнення забудовників від зобов'язань, які виникли за раніше укладеними договорами, а лише передбачає можливість існування цих зобов'язань виключно в грошовій формі.

Водночас поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися приписи пункту 5 статті 40 цього Закону, згідно з якими величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

З огляду на викладене, погодження у договорі оренди земельної ділянки обов'язку компенсації орендарями витрат з інженерної підготовки та гідронамиву території (які не є пайовою участю) як умови отримання земельної ділянки в оренду не суперечить вимогам зазначеного Закону в частині обов'язку замовників будівництва взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту.

Також суд касаційної інстанції зауважив, що приписами пункту 7 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено необхідність приведення у відповідність до вимог цього Закону саме договору про пайову участь, а не договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11116 ГПК заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана на підставі неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах.

Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце у разі, коли суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності у різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка встановлення правильності яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

Так, у справі № 916/660/13 суд касаційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову заступника прокурора в інтересах виконавчого комітету міської ради про стягнення з товариства заборгованості за договором пайової участі у розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури міста з огляду на те, що цей договір відповідно до пункту 7 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не було приведено у відповідність із цим Законом, оскільки зазначений договір передбачав сплату пайової участі відповідачем як замовником будівництва в обсягах інших, ніж визначено Законом.

У справі № 910/14700/14 суд касаційної інстанції, залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову товариства (забудовника) про внесення змін до договору пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста щодо розміру внеску, виходив із того, що забудовником у повному обсязі виконано зобов'язання щодо сплати таких внесків, тому договір припинив свою дію, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для внесення змін до нього.

Залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанції у справі № 910/5816/13, якими задоволено позовні вимоги товариства про внесення змін до договору пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, суд касаційної інстанції виходив із того, що нормативи для визначення розміру внесків пайової участі забудовників і порядок залучення та використання пайових коштів втратили чинність, а тому договір пайової участі підлягає приведенню у відповідність до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Суд касаційної інстанції, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції у справі № 6/19/2012/5003, яким задоволено позовні вимоги підприємства до міської ради про внесення змін до угоди, виходив із того, що зміна угоди шляхом внесення до неї умови про звільнення замовника будівництва медичного та оздоровчого призначення від пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідає вимогам статті 40 та пункту 7 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Отже, у постановах Вищого господарського суду України, на які посилається заявник як на доказ неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, та у постанові суду касаційної інстанції у справі, яка розглядається, обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не можна визнати подібними.

Аналіз зазначених рішень суду касаційної інстанції не дає підстав для висновку про різне застосування положень частини сьомої статті 40 і пункту 7 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки ці рішення ухвалено з урахуванням інших фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.

Таким чином, обставини, на які посилається заявник як на підставу для перегляду постанови Вищого господарського суду України від 10 грудня 2015 року, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи № 910/15642/14.

Відповідно до частини першої статті 11126 ГПК Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, що стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, застосовані правильно.

Ураховуючи наведене, у задоволенні заяви ПП «Метал-Сервіс» слід відмовити.

Керуючись статтями 11114 , 11123 , 11124 , 11126 ГПК, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви приватного підприємства «Метал-Сервіс» про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 10 грудня 2015 року у справі № 910/15642/14 відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 11116 ГПК.

Головуючий О.І. Потильчак

Судді: В.П. Барбара

І.С. Берднік

А.А. Ємець

Т.Є. Жайворонок

П.І. Колесник

І.Б. Шицький