КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р. Справа№ 910/22301/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 11.04.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» на рішення господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року

у справі № 910/22301/14 (головуючий суддя - Морозов С.М., судді Якименко М.М.,

Плотницька Н.Б.)

за позовом державної компанії з експорту на імпорту продукції і послуг військового та

спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт»

до відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія

«Море»

про зобов'язання вчинити дії та стягнення пені і штрафу

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року по справі № 910/22301/14 провадження в частині позовних вимог державної компанії з експорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» до відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» про примушення відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» передати державній компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» майно згідно визначеного переліку та про примушення відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» надати послуги з технічного сприяння згідно визначеного переліку - припинено. Крім того, стягнуто з відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» на користь державної компанії з експорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» 23 509 376,41 грн. пені та 16 456 563,53 грн. штрафу. В іншій частині в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 23.02.2016 року, відкрите акціонерне товариство «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року по справі № 910/22301/14 в частині стягнення з ВАТ «ФСК «Море» пені та штрафу скасувати та прийняти в цій частині нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу, державна компанія з експорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим. Позивач у відзиві просив апеляційний господарський суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

У судових засіданнях 06.04.2016 року та 11.04.2016 року представник скаржника, апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі з доводами викладеними в ній та просив задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати в частині стягнення з відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» 23 509 376,41 грн. пені та 16 456 563,53 грн. штрафу. Представник просив в цій частині прийняти нове рішення суду яким у задоволенні позову Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» до відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» про стягнення пені та штрафу відмовити.

Представник позивача у судових засіданнях 06.04.2016 року та 11.04.2016 року також надав суду свої пояснення, щодо поданої апеляційної скарги. Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення господарського суду міста Києва законним. Просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 23.02.2016 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явилися у судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 грудня 2008 року між Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (комісіонер за договором) і відкритим акціонерним товариством «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» (комітент за договором) було укладено договір комісії №USE-16.1-400-D/K-08 (надалі - договір комісії). У відповідності до п. 2.1, 1.1 цього договору, комісіонер зобов'язався за дорученням комітента за комісійну плату укласти із замовником (Бюро закупівель Управління Міжнародного співробітництва Головного Управління озброєнь і військової техніки Народно-визвольної армії Китаю) за рахунок комітента, але від свого імені, правочин (зовнішньоекономічний контракт), щодо суднобудування кораблів №1 та №2, виготовлення та поставки продукції, здійснення технічного сприяння при дообладнанні кораблів №1 і №2 та будівництві кораблів №3 та №4 в країні замовника на умовах, викладених в додатку №9 та проведення підготовки виробничо-технічного персоналу на умовах, викладених в додатку № 28.

Відповідно до умов пункту 4.2.1 договору комісії відповідач зобов'язався передати позивачу продукцію на комісію відповідно до умов цього договору. В пункті 1.1 договору комісії сторони визначили, що під терміном «продукція» розуміються вироби, технологічна та робоча конструкторська документація. В свою чергу вироби - це усі матеріальні предмети, що передаються комітентом комісіонеру за цим договором, включаючи кораблі №1, №2, комплекти ЗІП та забезпечення кораблів, корпусні конструкції, комплектуючі вироби, устаткування та обладнання, технологічну оснастку, експлуатаційну документацію (частину 2), перелік яких наданий в додатках № 10, 11-13, 15-18, 21, 22, 23. Технологічна документація - це комплект документації, необхідний для будівництва та випробувань корабля відповідно до робочої конструкторської документації та згідно із принциповою технологією будування, та який виготовлюється комітентом. Робоча конструкторська документація - це конструкторська документація на збиральні одиниці загальнопромислового призначення, яка виготовляється комітентом.

Згідно із п. 5.1, 5.2 передача продукції на комісію здійснюється на території відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» у м. Феодосія, строки передачі продукції визначаються графіком, який наведений у додатку №7.

У відповідності до додатку №7 до договору комісії сторони визначили загальний графік передачі на комісію. Початком відліку тривалості термінів виконання зобов'язань за договором комісії сторони визначили дату вступу в силу контракту із замовником (То).

Так, у відповідності до додатку №7 до договору комісії було визначено наступні терміни передачі продукції, яка є предметом позовних вимог: частина першої партії обладнання для кораблів №3 і №4 - То+ 34,5 місяців (п. 20.1); друга партія матеріалів для кораблів №3 і №4 - То + 29,5 міс. (п. 17.2); третя партія матеріалів для кораблів №3 і №4 - То + 36 міс. (п. 17.3); експлуатаційна документація (частина 2) для корабля №4 - То + 40 міс. і 20 днів (п. 23); друга парія обладнання для кораблів №3 і №4 - То + 41,5 міс. (п. 20.2); бортовий комплект ЗІП для корабля №4 - То + 41,5 міс. (п. 12); бортове забезпечення для корабля №4 - То + 41,5 міс. (п. 15); базовий комплект ЗІП для кораблів №3 та №4 - То + 45,5 міс. (п. 13); базове забезпечення для кораблів №3 та №4 - То + 45,5 міс. (п. 16).

Крім того, у відповідності до п. 2.1 договору комісії відповідач зобов'язався здійснювати технічне сприяння при будівництві кораблів №1 і №2 та будівництві кораблів №3 і №4 в країн замовника на умовах, викладених в додатку № 9. Додатком №9 до договору комісії сторонами було визначено етапи, зміст та строки виконання робіт технічного сприяння, а додатком №1 до додаткової угоди № 10 до договору комісії сторони визначили вартість кожного з під етапів технічного сприяння.

Загальна специфікація продукції та робіт була визначена сторонами в додатку №1 до додаткової угоди №5 від 17.03.2011р. до договору комісії (належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи).

З наведеного вбачається, що договором №USE-16/1-400 D/К-08 від 22.12.2008р. та додатками до нього сторони визначили окремі етапи будівництва кораблів №1, №2, №3 та №4, їх приймання комісіонером, порядок оплати, порядок та строки передачі майна на комісію та надання послуг з технічного сприяння.

На думку позивача спір між сторонами виник у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань з передачі позивачу продукцію на комісію та надання послуг технічного сприяння згідно із умовами договору, в результаті чого позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою з вимогами примусити відповідача передати позивачу майно на загальну суму 18 151 102,13 дол. США з певним переліком майна; примусити відповідача надати послуги з технічного сприяння на загальну суму 1 362 034,45 доларів США, за певним переліком робіт, а також стягнути з відповідача пеню і штраф.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, 26.10.2015р. між позивачем і відповідачем було укладено додаткову угоду №29 до договору комісії, за якою сторонами визначено ціну договору комісії, строки передачі майна та виконання робіт.

У відповідності до п. 1 додаткової угоди №29 до договору комісії від 26.10.2015 року у зв'язку із зміщенням строків виконання умов договору комісії та укладеного на його виконання зовнішньоекономічного контракту з замовником, неможливістю комітента передати на комісію продукцію та виконати роботи в повному обсязі, з метою приведення графіку виконання договірних зобов'язань до ситуації, яка склалася на теперішній час, з урахуванням поточної виробничої можливості комітента, враховуючи попередню згоду замовника, сторони вирішили внести зміни та доповнення до договору комісії.

Пунктом 1.9 додаткової угоди №29 до договору комісії сторони виключили додаток №7 з договору комісії.

У відповідності до п. 2 вказаної додаткової угоди сторони визначили, що у зв'язку із змінами до договору комісії, внесеними згідно із п. 1 цієї угоди, зобов'язання комітента в частині передачі на комісію продукції та виконання робіт зменшено на 13 115 347,97 доларів США. А згідно із п. 3 цієї Додаткової угоди комітент зобов'язався передати решту продукції на комісію та виконати решту робіт в обсязі і у строки (терміни), визначені в додатку №4 до цієї додаткової угоди.

Пунктом 5 додаткової угоди №29 до договору комісії сторони закріпили, що стан виконання комітентом обов'язків за договором комісії щодо передачі продукції на комісію та виконання робіт приведено в додатку №6 до цієї додаткової угоди. При цьому додаток №6, що міститься в матеріалах справи, визначає обсяг невиконаної частини зобов'язання за договором комісії.

У відповідності до умов додатка №4 до додаткової угоди №29 до договору комісії «Обсяг невиконаної частини зобов'язання за договором комісії, що підлягає виконанню» сторони визначили строки виконання зобов'язання щодо поставки продукції та виконання робіт, які по відповідним позиціям встановлені до 15.03.2016 року та до 15.07.2016 року.

Згідно із п. 9 додаткової угоди №29 до договору комісії ця додаткова угода набирає чинності з дати підписання її сторонами.

Таким чином, під час розгляду господарським судом м. Києва справи №910/22301/14 сторони врегулювали свої спірні правовідносини щодо невиконаної відповідачем частини зобов'язань з передачі продукції на комісію та виконання робіт, шляхом внесення змін і доповнень до договору комісії, зокрема щодо встановлення строку передачі такої продукції та виконання робіт.

Так, як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року по справі № 910/22301/14 провадження в частині позовних вимог державної компанії з експорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» до відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» про примушення відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» передати державній компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» майно згідно визначеного переліку та про примушення відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» надати послуги з технічного сприяння згідно визначеного переліку - припинено. Крім того, стягнуто з відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» на користь державної компанії з експорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» 23 509 376,41 грн. пені та 16 456 563,53 грн. штрафу. В іншій частині в позові відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши наявні матеріали справи та докази, подані до апеляційної інстанції, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року у справі № 910/22301/14 частковому скасуванню з прийняттям нового рішення.

Так, як вірно вказав суд першої інстанції, за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором комісії, який підпадає під правове регулювання норм статей 1011-1028 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення - зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового оборогу та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, початком відліку тривалості термінів виконання зобов'язань за договором комісії сторони визначили дату вступу в силу контракту із замовником (То).

У відповідності до п. 4.1.13 договору комісії комісіонер зобов'язується протягом одного робочого дня повідомити комітента дату вступу контракту в дію (То). Листом № USE-60/1/14108 від 16.12.2009 року позивач повідомив відповідача, що 16.12.2009 року є датою відліку всіх поставок та робіт (То) за договором комісії. Про визначення вказаної дати початком відліку всіх поставок по договору комісії не заперечує і відповідач.

Так, з урахуванням зазначеного та враховуючи додаток №7 (щодо поставки майна) та №9 (щодо робіт з технічного сприяння) строки виконання зобов'язань, господарським судом встановлено, що відповідач був зобов'язаний передати позивачу продукцію на комісію та виконати роботи з технічного сприяння в наступні терміни:

- частина першої партії обладнання для кораблів №3 і №4 вартістю 4 556 577,17 доларів США - до 17.10.2012р.;

- частина другої партії матеріалів для кораблів №3 і №4 вартістю 30 763,92 долари США - до 20.05.2012р.;

- частина третьої партії матеріалів для кораблів №3 і №4 - вартістю 63 669,90 доларів США - до 01.12.2012р.;

- експлуатаційна документація (частина 2) для корабля №4 вартістю 90 098,00 доларів США - до 20.04.2013р.;

- частина другої партії обладнання для кораблів №3 і №4 вартістю 10 044 140,14 доларів США - до 15.05.2013р.;

- бортовий комплект ЗІП для корабля №4 вартістю 6 823,00 долари США - до 15.05.2013р.;

- бортове забезпечення для корабля №4 вартістю 134 791,00 долар США - до 15.05.2013р.;

- базовий комплект ЗІП для кораблів №3 та №4 вартістю 515 782,00 долари США - до 12.09.2013р.;

- базове забезпечення для кораблів №3 та №4 вартістю 2 708 130,00 доларів США - до 12.09.2013р.;

- технічне сприяння (підетапи 1.5, 1.6, 3.3, 3.4, 3.5, 3.7, 3.8, 3.9 відповідно до додатку №9 до договору, п. 26 додатку № 1 до додаткової угоди №5 до договору та додатку №1 до додаткової угоди №10 до договору) на загальну суму 1 362 034,45 долари США - до 20.11.2014р.

Однак встановленні договором комісії строки та до подання позивачем позовної заяви у цій справі, відповідач не виконав вказані зобов'язання: не передав позивачу вказане майно на комісію загальною вартістю 18 151 102,13 доларів США та не надав послуги з технічного сприяння, вартість яких станом на 05.03.2015р. становила 1 362 034,45 доларів США.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що 26.10.2015р. між позивачем і відповідачем було укладено додаткову угоду №29 до договору комісії, за якою сторонами визначено ціну договору комісії, строки передачі майна та виконання робіт. Пунктом 1.9 додаткової угоди №29 до договору комісії сторони виключили додаток №7 з договору комісії.

У відповідності до умов додатка №4 до додаткової угоди №29 до договору комісії «Обсяг невиконаної частини зобов'язання за договором комісії, що підлягає виконанню» сторони визначили строки виконання зобов'язання щодо поставки продукції та виконання робіт, які по відповідним позиціям встановлені до 15.03.2016 року та до 15.07.2016 року.

Таким чином, під час розгляду справи №910/22301/14 у суді першої інстанції сторони врегулювали свої спірні правовідносини щодо невиконаної відповідачем частини зобов'язань з передачі продукції на комісію та виконання робіт, шляхом внесення змін і доповнень до договору комісії, зокрема щодо встановлення строку передачі такої продукції та виконання робіт.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

З урахуванням викладеного, оскільки на час розгляду справи у суді першої інстанції між сторонами відсутній предмет спору в частині вимог щодо примушення відповідача передати майно згідно переліку та примушення відповідача надати послуги технічного сприяння згідно переліку, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що місцевий господарський суд правомірно припинив провадження в цій частині позову на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Однак, що стосується стягнення з відповідача на користь позивача пені та штрафу, судова колегія апеляційного господарського суду погодитися не може виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно із ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 18.2 договору комісії визначено, що у випадку порушення комітентом термінів передачі на комісію партій виробів, визначених додатком №7, комітент сплачує комісіонеру за вимогою останнього пеню у розмірі 0,5% від вартості несвоєчасно переданої партії за кожний тиждень прострочення починаючи з третього тижня після закінчення встановленого терміну передачі. Загальна сума пені не повинна перевищувати 10% від вартості несвоєчасно переданої на комісію партії виробів.

У відповідності до частини другої ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що місцевий господарський суд задовольняючи позов про стягнення пені та штрафу дійшов до помилкових висновків про те, що додатковою угодою № 29 до договору комісії сторони врегулювали свої спірні правовідносини на майбутнє щодо невиконаної відповідачем частини зобов'язань з передачі продукції на комісію та виконання робіт, шляхом внесення змін і доповнень до договору комісії, зокрема щодо встановлення строку передачі такої продукції та виконання робіт.

Колегія суддів звертає увагу, що уклавши додаткову угоду № 29 до договору комісії, сторони змінили порядок і строки передачі майна (обладнання та матеріалів) та виконання робіт стосовно кораблів № 3 та № 4 та порядок розрахунків за вже поставлене майно та виконані роботи, а тому у сторін виник обов'язок здійснювати поставку обладнання та проводити розрахунок за нього у відповідності з умовами договору комісії в редакції додаткової угоди № 29.

Виходячи з умов договору комісії з урахуванням додаткової угоди № 29 до нього, строк поставки обладнання для корабля № 3 встановлено не пізніше 15.03.2016 року, а стосовно корабля № 4 - не пізніше 15.07.2016 року. Отже, строк поставки обладнання для кораблів № 3 та № 4 за договором комісії ще не настав, а тому стягнені судом пеня та штраф з відповідача є передчасним та помилковим, оскільки відсутнє порушення відповідачем зобов'язання з поставки обладнання за договором комісії.

Судова колегія зазначає, що додатковою угодою № 29 до договору комісії вносилися зміни до істотних умов договору комісії як в частині обсягів поставки обладнання та розрахунків за нього у період, який передував підписанню вказаної угоди, так і в частині здійснення остаточних розрахунків за договором комісії.

Отже, виходячи з наведених норм, для встановлення такого виду відповідальності як покладення на відповідача обов'язку сплатити пені та штрафу, за порушення зобов'язання з поставки обладнання за договором комісії, слід встановити, що обумовлений у договорі комісії, з урахуванням додаткових угод до нього, строк (термін) поставки обладнання за договором комісії настав. Оскільки такий строк не настав, у позивача відсутні підстави для стягнення з відповідача штрафних санкцій, адже станом на час розгляду справи у суді першої інстанції відсутнє порушення відповідачем зобов'язання з поставки обладнання за договором комісії.

Суд першої інстанції, зробив помилковий висновок про наявність порушення зобов'язання з боку відповідача з поставки обладнання для кораблів № 3 та № 4 за договором комісії, адже строк поставки цього обладнання ще не настав. Як наслідок, в порушення ч. 1 ст. 549, ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, господарський суд м. Києва помилково стягнув з відповідача штрафні санкції за відсутності порушеного зобов'язання.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд зокрема у постанові від 13.01.2016 року по справі № 904/5886/15 та від 09.12.2015 року по справі № 909/658/15.

Відповідно до ч.1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Отже, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» на рішення господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року у справі № 910/22301/14 слід задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати частково в частині стягнення з відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» на користь Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» 23 509 376,41 грн. пені та 16 456 563,53 грн. штрафу. В цій частині прийняти по справі нове рішення, яким у задоволенні позову Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» до відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» про стягнення пені та штрафу відмовити. В іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року у справі № 910/22301/14 - залишити без змін.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 49 ГПК України.

Оскільки, на час подання позову про зобов'язання вчинити дії та стягнення пені і штрафу між сторонами не було укладено додаткову угоду №29 до договору комісії, за якою сторони визначили ціну договору комісії, та нові строки виконання зобов'язання щодо поставки продукції та виконання робіт (до 15.03.2016 року та до 15.07.2016 року), та фактично до підписання вказаної угоди №29 відповідачем було порушено умови договору, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що судові витрати у даній справі слід покласти на відповідача.

Відповідно до п. 4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111-13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 49 ГПК.

Так, з відповідача слід стягнути на користь позивача 73080, грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 609 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції за оскарження позивачем ухвали від 17.10.2013 року.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» на рішення господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року у справі № 910/22301/14 - задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року у справі № 910/22301/14 - скасувати частково в частині стягнення з відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» на користь Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» 23 509 376,41 грн. пені та 16 456 563,53 грн. штрафу. В цій частині прийняти по справі нове рішення, яким у задоволенні позову Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» до відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» про стягнення пені та штрафу відмовити.

3. В іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року у справі № 910/22301/14 - залишити без змін.

4. Стягнути з відкритого акціонерного товариства «Феодосійська суднобудівна компанія «Море» (ідентифікаційний код 14309008, адреса: 03150, м. Київ, вул. Червоноармійська, 47) на користь Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціалізованого призначення «Укрспецекспорт» (ідентифікаційний код 21655998, адреса:04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36) 73080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 609 (шістсот дев'ять) грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції за оскарження позивачем ухвали від 17.10.2013 року.

5. Видачу відповідного наказу доручити господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/22301/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді Р.В. Федорчук

А.Г. Майданевич