ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

14 квітня 2016 р. Справа № 902/541/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Українсько-білоруського товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "ЛУКСОР", м. Дніпропетровськ

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Шаргородський маслозавод", м. Шаргород Вінницька область

до: Компанії "TIMLANO LIMITED", ОСОБА_1

про стягнення 1 454 000,00 грн заборгованості

За участю секретаря судового засідання Віннік О.В.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_2, довіреність б/н від 01.04.2015 р., паспорт серія СМ № 570215 виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 15.10.2003 р.

Представники відповідачів не з'явились.

В С Т А Н О В И В :

Україно-білоруським товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "ЛУКСОР" подано позов до Приватного акціонерного товариства "Шаргородський маслозавод" та Компанії "TIMLANO LIMITED" про стягнення солідарно 1 454 000 грн 00 коп. заборгованості за договором позики № 25/03-11 від 25.03.2011 р.

Ухвалою суду від 16.04.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/541/15 та призначено до розгляду на 30.04.2015 р.

Ухвалами суду від 30.04.2015 р. розгляд справи відкладено до 03.09.2015 р. (резервна дата 01.10.2015 р.) та зупинено провадження у справі у відповідності до ч. 1 ст. 79 ГПК України з метою належного повідомлення відповідача 2 (нерезидента) про розгляд справи за його участю.

Ухвалою від 03.09.2015 р. провадження у справі поновлено.

За результатами судового засідання 03.09.2015 р. суд прийшов до висновку про необхідність відкладення розгляду справи на іншу резервну дату - 01.10.2015 р.

Крім того, ухвалою суду від 03.09.2015 р., у відповідності до ст.79 ГПК України, зупинено провадження у справі до 01.10.2015 р.

Ухвалою суду від 01.10.2015 р. провадження у справі поновлено.

Ухвалами суду від 01.10.2015 р. задоволено заяву позивача про заміну відповідача 1 його правонаступником з ПрАТ "Шаргородський маслозавод", на ТОВ "Шаргородський маслозавод", , а також з метою забезпечення принципів змагальності судового процесу відкладено розгляд справи до 03.12.2015 р. (резервна дата 14.04.2016 р.) та зупинено провадження по даній справі з метою належного повідомлення відповідача 2 (нерезидента).

Ухвалами суду від 03.12.2015 р. провадження у справі поновлено, відкладено розгляд справи до 14.04.2016 р. на 10 год. 00 хв. у зв'язку з неявкою в судове засідання представників сторін та з метою надання сторонами у справі документів необхідних для вирішення даного спору по суті та зупинено провадження у справі до 14.04.2016 р. з огляду на необхідність забезпечення прав та інтересів відповідача 2 (нерезидента).

Ухвалою від 14.04.2016 р. провадження у справі поновлено.

14.04.2016 р. на адресу суду від представника позивача надійшло ряд документів, зокрема: копія відомостей платіжних документів за період з 25.03.2011 р. по 02.12.2015 р. та копія детальної інформації про юридичну особу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб підприємців з якої вбачається, що відповідачем 1 змінено найменування з ТОВ "Шаргородський маслозавод", на ТОВ "СУРІ", .

В судове засідання 14.04.2014 р. представники відповідачів не з'явилися, документів витребуваних ухвалою суду не надали, причин неявки та неподання документів черговий раз не повідомили.

При цьому суд з урахуванням наявних у справі документів дійшов висновку про можливість розгляду даної справи за відсутності відповідачів виходячи з наступного.

З огляду на неявку в судове засідання представника відповідача 1 суд зазначає, що ухвали суду про порушення провадження від 16.04.2015 р., відкладення розгляду справи від 30.04.2015 р. та зупинення провадження у справі від 30.04.2015 р., які надсилались рекомендованим листом за адресою місцезнаходження відповідача 1, що є ідентичною тій яка міститься в позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (спеціальний витяг № 20443936 від 16.04.2015 р.) - вул. Леніна, буд. 284, м. Шаргород, Вінницька область, 23500 були вручені останньому, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 691, № 086, № 060 (а.с. 66, 83-84, т.1).

При цьому суд зазначає, що ухвали від 03.09.2015 р. про поновлення провадження, про відкладення слухання до 01.10.2016 р. та про зупинення провадження по справі, які надсилались рекомендованим листом за адресою місцезнаходження відповідача 1, що є ідентичною тій яка міститься в позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (спеціальний витяг № 20443936 від 16.04.2015 р.) до суду повернулись без доказів їх вручення відповідачу 1 (конвертом від 15.09.2015 р.) з відміткою поштового відділення зв'язку "відсутня посадова особа" (а.с. 95-98, т.1).

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою суду від 01.10.2015 р. було здійснено заміну відповідача 1 в зв'язку зі зміною організаційно-правової форми його правонаступником з ПАТ "Шаргородський маслозавод", на ТОВ "Шаргородський маслозавод", , при цьому, як вбачається з матеріалів справи місцезнаходження відповідача 1 не змінилося (а.с.124-134, т.1).

Однак ухвали суду від 01.10.2015 р. про заміну відповідача 1 його правонаступником та про зупинення провадження по даній справі з метою належного повідомлення відповідача 2, який являється нерезидентом також повернулися до суду без доказів їх вручення відповідачу 1 (конвертом від 20.10.2015 р.) з відміткою поштового відділення зв'язку "відсутня посадова особа" (а.с. 141-142, 147-155, т.1).

Ідентична ситуація склалась з ухвалами суду від 15.10.2015 р. про поновлення, відхилення клопотання про забезпечення позову та зупинення провадження у справі до 03.12.2015 р., а також з ухвалами від 21.10.2015 р. про поновлення та зупинення провадження (а.с.186-203, т.1).

Останні ухвали суду від 03.12.2015 р. про поновлення провадження, про відкладення розгляду справи до 14.04.2016 р. та про зупинення провадження по даній справі також повернулися до суду без доказів їх вручення відповідачу 1 (конвертом наявним в матеріалах справи від 18.12.2015 р.) з відміткою поштового відділення зв'язку "за зазначеною адресою не проживає".

При цьому суд зазначає, що в матеріалах справи міститься інформація надана представником позивача, а також дана інформація випливає із спеціального витягу № 21867580 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 14.04.2016 р. про те, що було здійснено зміну найменування відповідача 1 з ТОВ "Шаргородський маслозавод", на ТОВ "СУРІ", , при цьому, як вбачається з даного витягу та інформації наданої представником позивача місцезнаходження відповідача 1 змінилося з - вул. Леніна, буд. 284, м. Шаргород, Вінницька область, 23500 на вул. Будівельників, 25 Б, офіс 14, Красноградський район, Дніпропетровська область, 49085.

Як зазначається в п. 1.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" за приписом статті 25 ГПК у разі, зокрема, реорганізації суб'єкта господарювання у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі його правонаступника. Господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (стаття 5 Закону України "Про акціонерні товариства"). Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців". У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов'язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Враховуючи наведене суд приймає до уваги такі положення законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Виходячи з вимог ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Варто зазначити, що відповідно до ч.1 ст.64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

В абзаці 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Крім того, відповідно до п.3.9.2 вказаної постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При неявці відповідача 1 в судове засідання суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" обов'язок щодо внесення змін про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню.

Крім того суд звертає увагу на п.4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" в яких наголошується, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 (з подальшими змінами) на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправлення, підпис працівника, який її здійснив, та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Як наголошується в п.19 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

На першому примірнику ухвал, які наявні в справі, є штамп суду з відміткою про відправку документа. Дана відмітка оформлена відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України наведених вище, а тому суд дійшов висновку, що вона є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам.

З огляду на неявку в судове засідання представника відповідача 2 суд зазначає, що як вбачається з матеріалів справи відповідач 2 - Компанія "TIMLANO LIMITED" є іноземним субєктом господарювання та знаходиться в ОСОБА_1 (4, Диагору Стрит, ОСОБА_3, офіс 104, 1097, Никосия, ОСОБА_1 (4, Diagoru Street, Kermina House, office 104, 1097, Nicosia, Cyprus) та не має свого представництва на території України.

За приписами статті 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що іноземні субєкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обовязки, що і субєкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховної Радою України.

Відповідно до положень статті 125 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародним договором, яким регулюється питання вчинення певних процесуальних дій на території іншої держави, є Конвенція про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 р.

Держава Україна приєдналася до Конвенції 19.10.2000 р. відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах" від 19.10.2000 р.

Кипр приєднався до Конвенції 26.10.1982 р., ратифікація (приєднання) відбулася 15.05.1983 р., набрання чинності - 01.06.1983 р.

Відповідно до частини 1 статті 1 Конвенції ця Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Згідно з частиною 1 статті 2 Конвенції кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов'язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень статей 3 - 6.

Відповідно до статті 3 Конвенції орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей. До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках.

Відповідно до статті 5 Конвенції Центральний Орган запитуваної Держави власноручно вручає документ або забезпечує його вручення відповідним органом: a) у спосіб, визначений його внутрішнім правом для вручення документів, складених в цій державі, особам, що перебувають на її території, або b) в особливий спосіб, обумовлений запитуючим органом, якщо такий спосіб не є несумісним з законами запитуваної Держави. З урахуванням положень пункту (b) частини першої цієї статті документ може завжди бути вручений шляхом безпосередньої доставки одержувачу, який приймає його добровільно. Якщо документ має бути вручений відповідно до частини першої цієї статті, то Центральний Орган може вимагати, щоб документ був складений або перекладений офіційною мовою або однією з офіційних мов запитуваної Держави. Частина прохання, яка відповідає формуляру, доданому до цієї Конвенції, що містить короткий виклад суті документу, що підлягає врученню, вручається разом з документом.

В той же час, згідно із статтею 10 Конвенції якщо запитувана Держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує: a) можливості надсилати судові документи безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном, b) можливості для судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуючої Держави здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави, c) можливості для будь-якої заінтересованої в судовому процесі особи здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави.

Як вбачається з інформації у мережі Інтернет (https://www.hcch.net/index_en.php?act=status.comment&csid=29&disp=resdn), Нотою, датованою 05.01.1984, уряд Кіпру заявив, що не заперечує проти способів передачі документів, передбачених статтею 10 Конвенції.

Таким чином, господарський суд при розгляді даної справи не обмежений у можливості надсилати судові документи відповідачу 2 (Компанії "TIMLANO LIMITED") нерезиденту, у порядку, визначеному у пунктах "а", "b" статті 10 Конвенції, а саме надсилати судові документи безпосередньо поштою на адресу відповідачу 2, або надсилати судові документи для виконання судового доручення компетентними особами запитуваної Держави.

Відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах" Верховна Рада України постановила приєднатися від імені України до названої Конвенції із заявами та застереженнями, згідно з якими центральним органом, який має право отримувати документи від інших Договірних Сторін, а також складати підтвердження про вручення, є Міністерство юстиції України.

Особливості виконання названої Конвенції визначено розділом VI Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України і Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 р. № 1092/5/54 (далі - Інструкція).

Так, відповідне доручення про вручення документів за кордоном складається судом у формі прохання згідно з додатком до Інструкції. Заповненню з урахуванням приписів пунктів 6.2.1 і 6.2.2 Інструкції підлягають дві частини формуляра: "Прохання" і "Короткий виклад документа".

Якщо формуляр складається українською мовою, то його обов'язково необхідно супроводжувати перекладом французькою чи англійською мовами або мовою запитуваної держави.

Згідно рекомендації Спеціальної комісії по практичному застосуванню Гаазької конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, розроблених державами - учасницями Конвенції 28.10 - 04.11.2003 року, рекомендовано заявнику завжди надавати переклад документів, за винятком тих випадків, коли заявник має достатні підстави вважати, що адресат розуміє документ країни відправника.

Пунктом 6 Закону України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах" від 19.10.2000 р. № 2052-III встановлено, що, якщо виконано всі умови, зазначені у частині другій статті 15 Конвенції, суддя незалежно від положень частини першої статті 15 Конвенції може винести рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку документів.

Відповідно до частини 2 статті 15 зазначеної Конвенції кожна Договірна Держава може заявити, що суддя незалежно від положень частини першої цієї статті може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, в разі коли виконані всі нижчеперелічені умови:

a) документ передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією,

b) з дати направлення документа сплинув строк, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців,

c) не отримано будь-якого підтвердження незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

Таким чином, однією з вимог, при виконанні якої суддя може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, є закінчення строку з дати направлення документа, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців.

З огляду на приписи частини третьої статті 4 ГПК України та статті 3 Закону України "Про міжнародне приватне право" господарський суд повинен виходити з правил, встановлених у міжнародному договорі, тобто застосовувати щонайменше шестимісячний строк з дати направлення документа.

Із матеріалів справи слідує, що судом власне було надіслано судові документи відповідачу 2 (Компанії "TIMLANO LIMITED") нерезиденту, у порядку, визначеному у пунктах "а", "b" статті 10 Конвенції, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами надсилання ухвал суду від 16.04.2015 р., від 30.04.2015 р., від 01.10.2015 р. безпосередньо поштою на адресу відповідача 2, яка зазначена в позовній заяві - (4, Диагору Стрит, ОСОБА_3, офіс 104, 1097, Никосия, ОСОБА_1 (4, Diagoru Street, Kermina House, office 104, 1097, Nicosia, Cyprus).

Однак до суду були повернуті ухвали від 16.04.2015 р. та від 30.04.2015 р. без доказів їх вручення відповідачу 2 (конвертами з поштовими повідомленням від 28.04.2015 р. та від 12.05.2015 р.) з відміткою поштового відділення зв'язку "для надсилання адреси одержувача латинськими літерами" (а.с. 35-38, 76-82, т.1).

При цьому ухвали від 01.10.2015 р., від 21.10.2015 р., від 03.12.2015 р. було отримано відповідачем 2, що підтверджується повідомленнями про вручення № СN 07 (отримано одержувачем 21.10.2015 р.), № СN 07 (отримано одержувачем 06.11.2015 р.). № СN 07 (отримано одержувачем 23.12.2015 р.) (а.с.161, 218, т.1)

Окрім того на вимогу суду позивачем було здійснено переклад позовної заяви, ухвал від 30.04.2015 р. та від 01.10.2015 р., доручення про вручення документів за кордоном у формі "Прохання" та "Короткий виклад документа", нотаріально завірений переклад яких було надіслано безпосередньо до Центрального органу іноземної держави, визначеного запитуваною державою згідно зі статтею 2 Конвенції, що підтверджується листами позивача та реєстрами рекомендованої поштової відправки № 681 від 05.06.2015 р., № 1292 від 26.10.2015 р. (а.с.75, 85, 145, т.1).

Після вчинення судом вказаних дій щодо належного повідомлення відповідача 2, на адресу суду надійшли докази вручення Центральному органу іноземної держави відповідного пакету документів, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень № СN 07 (отримано одержувачем 26.06.2015 р.), яке міститься в матеріалах справи (а.с.90, т.1).

Окрім того, ухвали суду надсилались рекомендованим листом представнику відповідача 2 за нотаріально посвідченою довіреністю № б/н від 14.08.2014 р. ОСОБА_4 про надання повноважень ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка діє в силу повноважень, на підставі довіреності, виданої Компанією "TIMLANO LIMITED" 05.02.2014 р., засвідченої ОСОБА_7, нотаріусом Нікосія, підпис якої засвідчений О.Аспракі, окружним нотаріусом Нікосія, апостильований Кр.Теодорокакі, Постійним секретарем Міністерства юстиції та цивільного порядку країни ОСОБА_1 05.02.2014 р. за № 278225/14 - за адресою: АДРЕСА_1, 49000, яка міститься в довіреності № б/н від 14.08.2014 р. про надання повноважень ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на представництво інтересів відповідача 2 та в витязі з Єдиного реєстру довіреностей та були вручені ОСОБА_4 особисто, що вбачається з поштових повідомлень наявних в матеріалах справи № 950, № 969 від 18.05.2015 р. (а.с. 23, 67-68, т.1).

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи кореспонденція поверталася на адресу суду, без доказів її вручення представнику відповідача 2 ОСОБА_4 (конвертами від 25.05.2015 р., від 12.10.2015 р., від 06.11.2015 р., від 02.12.2015 р., від 04.12.2015 р., від 25.01.2016 р.) з відміткою поштового відділення зв'язку "за закінченням терміну зберігання" (а.с.71-74, 118-121, 205-206, 208-217, 219-223, т.1).

Водночас суд зауважує, що виходячи безпосередньо із тексту довіреності та витягів з Єдиного реєстру довіреностей строк вказаної вище довіреності встановлено до 05.02.2015 р. (а.с.23, 162-185, т.1).

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача 1 та відповідача 2 належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останніх в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів, а останні із врахуванням отримання ними ухвал суду достовірно поінформовані про наявність в провадженні Господарського суду Вінницької області даної судової справи.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідачі своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористались, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідачів або їх представників, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Також суд зазначає, що станом на 14.04.2016 р. від відповідачів не надійшло жодних письмових пояснень, відзиву, клопотань чи заяв по суті спору.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

25.03.2011 р. між Приватним акціонерним товариством "Шаргородський маслозавод" (правонаступником якого являється Товариство з обмеженою відповідальністю "Шаргородський маслозавод", яке в свою чергу змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "Сурі" - Позичальник) та Україно-білоруським товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "ЛУКСОР" (Позикодавець) було укладено договір позики № 25/03-11 від 25.03.2011 р., відповідно до п.п.1.1, 1.2 якого Позикодавець зобов'язується надати безвідсоткову зворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобов'язується повернути її Позикодавцю в розмірі, в строки і на умовах, що передбачені даним договором, зворотна фінансова допомога надається Позичальнику для поновлення оборотних коштів (а.с. 12-13, т.1).

Відповідно до п.2.1 Договору договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2011 р.

Загальна сума даного договору становить 3 000 000,00 (три мільйона) гривень, які Позикодавець перераховує Позичальнику за слідуючими платіжними реквізитами:

- р/р 6755 в Шаргородське ТВБВ 10001/041 ВАТ "ОЩАДБАНК" МФО 302076;

- р/р 16001 філія АКБ "НАДРА" у м.Вінниця МФО 302355 (п.п.3.1, 3.2 Договору).

Відповідно до п.4.2 Договору Позичальник зобов'язується повернути всю фактично отриману в рамках даного договору суму зворотної фінансової допомоги, не пізніше 31.12.2011 р. за такими платіжними реквізитами: р/р 301 в ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", м.Дніпропетровськ, МФО 305299.

Відповідно до п.8.1 Прикінцевих положень Договору договір може бути доповнений, змінений або перерваний, розірваний тільки за згодою сторін, що має бути визначено письмово.

В подальшому між сторонами було укладено додаткові угоди № 1 від 30.12.2011 р., № 3, 4 від 28.12.2012 р., № 5 від 01.11.2013 р. та № 6 від 01.07.2014 р. про внесення змін до договору позики № 25/03-11 від 25.03.2011 р., в яких сторони погоджували: продовження строків дії договору та повернення позики: до 30.12.2011 р. (Додаткова угода № 1); до 31.12.2013 р. (додаткова угода № 3); до 02.07.2014 р. (Додаткова угода № 5); до 30.10.2014 р. (Додаткова угода № 6); доповнили п.5.2 Договору про сплату Позичальнику Позикодавцю пені в розмірі 1 % від суми простроченого боргу, за кожен день прострочки по день оплати боргу включно (Додаткова угода № 4) (а.с. 14, 16-18, 20, т.1).

01.08.2012 р. між Україно-білоруським товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "ЛУКСОР", Первісним позичальником - Приватним акціонерним товариством "Шаргородський маслозавод" (Позичальник 1) та Новим позичальником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Хмільникагротехсервіс" (Позичальник 2) було укладено Додаткову угоду № 2 від 01.08.2012 р. (а.с.15, т.1).

Відповідно до п.1 Додаткової угоди № 2 від 01.08.2012 р. Позичальник 1 переводить частину боргу за договором № 25/03-11 від 25.03.2011 р. укладений між Позичальником 1 та Позикодавцем у сумі 785 000, 00 грн, а Новий позичальник приймає на себе зобов'язання по сплаті боргу перед Позикодавцем в сумі 785 000,00 грн на підставі та умовах, визначених Основним Договором та договором позики між ПрАТ "Шаргородський маслозавод" - Позикодавець та ТОВ "Хмільникагротехсервіс" - Позичальник № 57 від 28.07.2010 р. та № 89 від 05.04.2011 р.

Пунктом 3 Додаткової угоди № 2 від 01.08.2012 р. були внесені зміни до п.4.2. договору № 25/03-11 від 25.03.2011 р. де зазначається, що Позичальник 1 та Позичальник 2 зобов'язуються повернути всю фактично отриману в рамках даного договору суму зворотної допомоги не пізніше 31.12.2011 р. у відповідних частинах: Позичальник 1 у сумі 1 454 000,00 грн, а Позичальник 2 у сумі 785 000,00 грн Позичальник 1 та Позичальник 2 несуть перед Позикодавцем солідарну відповідальність по сплаті всієї фактично отриманої в рамках даного договору суми зворотної фінансової допомоги.

Також судом встановлено, що 20.08.2014 р. між ПрАТ "Шаргородський маслозавод" та Компанією "TIMLANO LIMITED" Нікосія, ОСОБА_1 в особі уповноваженої особи ОСОБА_4 та Україно-білоруським товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "ЛУКСОР" було укладено договір поруки № ІІІ-0814 від 20.08.2014 р. (а.с. 21-22, т.1).

Відповідно до п.1.1 Договору поруки Поручитель (Компанія "TIMLANO LIMITED" Нікосія, ОСОБА_1) зобов'язується відповідати перед Україно-білоруським товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "ЛУКСОР" за виконання усіх зобов'язань ПрАТ "Шаргородський маслозавод", що виникли відповідно до Договору позики № 25/03-11 від 25.03.2011 р.

Згідно з п.3.1 Договору поруки Поручитель та Позичальник несуть солідарну відповідальність перед Позикодавцем за належне виконання забезпеченого зобов'язання.

Відповідно до п.4.1 Договору поруки Поручитель відповідає перед Позикодавцем за виконання зобов'язання Позичальником по Основному договору в сумі рівній 1 454 000,00 грн , а також за сплату неустойки за прострочення виконання зобов'язання, але не відповідає перед Позикодавцем за відшкодування понесених збитків або втраченої вигоди.

Згідно з п.5.1.1 Договору поруки Поручитель зобов'язаний у 5-ти денний термін з дня отримання Вимоги виконати усі зобов'язання ПрАТ "Шаргородський маслозавод", що виникли відповідно до Договору позики № 25/03-11 від 25.03.2011 р.

Пункт 5.4.1 Договору поруки передбачає, що в разі коли Позичальник не виконує своїх зобов'язань по Договору позики тоді Позикодавець має право на протязі 1-го року звернутися до Поручителя з вимогою про виконання таких зобов'язань.

Згідно з п.7.3 Договору поруки, якщо спір пов'язаний з даним договором не вирішується шляхом переговорів то він вирішується в судовому порядку згідно із встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору, визначеною відповідним діючим законодавством України.

Як встановлено судом та стверджується матеріалами справи з 25.03.2011 р. по 30.09.2011 р. Українсько-білоруське товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "ЛУКСОР" на умовах Договору позики № 25/03-11 від 25.03.2011 р. надала Позичальнику позику в сумі 2 629 000, 00 грн., які було погашено Позичальником в сумі 390 000, 00 грн, що підтверджується відомостями платіжних документів, банківськими виписками та актами звірок взаємних розрахунків станом на 27.11.2013 р., станом на 04.04.2013 р., станом на 01.06.2014 р. обопільнопідписаними та скріпленими печатками сторін оригінали яких оглядались в судових засіданнях (а.с. 19, 40-53, 58, 59, 226-227, т.1).

Як зазначалося вище, згідно п. 1 Додаткової угоди від 01.08.2012 р. Позичальник 1 переводить частину боргу за договором № 25/03-11 від 25.03.2011 р. укладений між Позичальником 1 та Позикодавцем у сумі 785 000, 00 грн, а Новий позичальник приймає на себе зобов'язання по сплаті боргу перед Позикодавцем в сумі 785 000,00 грн.

Таким чином у відповідача 1 утворилася заборгованість перед позивачем в сумі 1 454 000, 00 грн згідно Договору позики № 25/03-11 від 25.03.2011 р. (2 629 000,00 - 390 000,00 - 785 000, 00 =1 454 000,00).

Суд наголошує, що вказана сума заборгованості також підтверджується актами звірок взаємних розрахунків станом на 27.11.2013 р., 04.04.2013 р. та 01.06.2014 р. обопільнопідписаних та скріплених печатками сторін (а.с. 19, 58, 59, т.1).

В зв'язку з неналежним виконанням Позичальником свого зобов'язання по сплаті боргу за Договором позики № 25/03-11 від 25.03.2011 р. позивач 06.01.2015 р. звернувся до Поручителя (Компанія "TIMLANO LIMITED" Нікосія, ОСОБА_1) - відповідача 2 та до представника Поручителя за довіреністю від 14.08.2014 р. ОСОБА_4 з вимогою № 08/15 від 06.01.2015 р. про виконання зобов'язань за Договором № ІІІ 0814 від 28.03.2014 р. (а.с. 24-28, т.1).

Із матеріалів справи слідує, що 10.02.2016 р. така вимога була отримана представником відповідача 2, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення кореспонденції № 035 (а.с. 25, т.1).

Також в матеріалах справи міститься докази надіслання даної вимоги Поручителю (з перекладом на державну мову нерезидента), що підтверджується фіскальним чеком № 4290 від 13.02.2015 р. (а.с. 26-28, т.1).

Матеріали справи не містять доказів погашення заборгованості відповідачами та будь-якого реагування з їх сторони на подану позивачем вимогу чи позовну заяву.

Непроведення розрахунків по Договору позики № 25/03-11 від 25.03.2011 р. Позичальником (відповідач 1) та Поручителем (відповідач 2) спонукало позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

Беручи до уваги встановлені обставини суд дійшов таких висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору позики № 25/03-11 від 25.03.2011 р. між ними виникли зобов'язання які регулюються параграфом 1 "Позика" глави 71 Цивільного кодексу України "Позика. Кредит. Банківський вклад" (ст.ст.1046-1053 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В ч.1 ст.1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Слід також зазначити, що з огляду на заявлення позову не тільки до Позичальника (відповідача 1) за договором позики № 25/03-11 від 25.03.2011 р., а і до Поручителя (відповідача 2) за Договором поруки № Ш-0814 від 20.08.2014 р., судом при прийнятті рішення враховано наступні норми матеріального права.

Зокрема ч.ч. 1, 2 ст.543 ЦК України згідно яких у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Частиною 1 ст.553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. В частині 2 названої статті встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В п. 5.1.1 Договору поруки № Ш-0814 від 20.08.2014 р. зазначається, що Поручитель зобов'язаний у 5-ти денний термін з дня отримання Вимоги виконати усі зобов'язання ПрАТ "Шаргородський маслозавод", що виникли відповідно до Договору позики № 25/03-11 від 25.03.2011 р.

Як вказувалось вище 06.01.2015 р. позивачем надіслано на адресу відповідача 2 вимогу про виконання зобов'язань за Договором поруки № Ш-0814 від 20.08.2014 р..

Окрім того, на підтвердження факту отримання відповідачами вимоги позивачем надано суду повідомлення про вручення поштового відправлення та копію листа від 07.07.2015 р. № 38-15-7785-У/24 Центрального бюро рекламацій УДППЗ "Укрпошта", що свідчить про настання обов'язку для сплати останніми боргу (а.с.103-106, т.1).

Дійшовши такого висновку судом враховано положення п.71 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в якому звернуто увагу господарських судів на те, що питання про те, чи мало місце пред'явлення кредитором боржникові вимоги про оплату, вирішується не під час прийняття судом позовної заяви, а виключно в процесі вирішення ним спору по суті. Отже, коли господарським судом буде з'ясовано, що таку вимогу пред'явлено після початку розгляду ним справи зі спору, пов'язаного зі стягненням заборгованості, то відповідний позов може бути задоволений, якщо строк виконання грошового зобов'язання настав до прийняття рішення по суті справи.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, суд вважає вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів суми заборгованості у розмірі 1 454 000, 00 грн правомірними та обґрунтованими з огляду на що задовольняє їх в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідачі не подали до суду будь-яких належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення заборгованості.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідачів відповідно до ст.49 ГПК України.

Приймаючи рішення у справі судом враховано, що у зв'язку із зміною найменування з ТОВ "Шаргородський маслозавод" на ТОВ "СУРІ", останнє являється відповідачем 1 у даній справі.

14.04.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44, 48, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "СУРІ", вул. Будівельників, 25 Б, офіс 14, Красноградський район, Дніпропетровська область, 49085 (ідентифікаційний код - 00444576) та Компанії "TIMLANO LIMITED", 4, Диагору Стрит, ОСОБА_3, офіс 104, 1097, Никосия, ОСОБА_1 (4, Diagoru Street, Kermina House, office 104, 1097, Nicosia, Cyprus (реєстраційний номер - 328955) на користь Українсько-білоруського товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "ЛУКСОР", вул. Плеханова, 15-Б, м. Дніпропетровськ, 49000 (ідентифікаційний код - 24613753) 1 454 000 грн 00 коп. основного боргу та 29 080 грн 00 коп. - відшкодування витрат повязаних зі сплатою судового збору.

3. Видати накази в день набрання рішенням законної сили.

4. Копію рішення надіслати відповідачам рекомендованим листом з поштовим повідомленням про вручення кореспонденції.

Повне рішення складено 19 квітня 2016 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи.

2 - ТОВ "СУРІ" -вул. Будівельників, 25 Б, офіс 14, Красноградський район, Дніпропетровська область, 49085.

3 - Компанія "TIMLANO LIMITED" - 4, Диагору Стрит, ОСОБА_3, офіс 104, 1097, Никосия, ОСОБА_1 (4, Diagoru Street, Kermina House, office 104, 1097, Nicosia, Cyprus).