РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2016Справа №910/788/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення 48 899,27 грн.
Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_2 (дов. № 131 від 09.02.2016 року)
від відповідача Сердеженко М.О. (дов. № 4366 від 21.12.2015 року)

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 14 квітня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" (надалі по тексту - відповідач) про стягнення 48 899,27 грн., в тому числі 4 114,50 грн. 3 % річних, 44 770,71 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2015 року у справі № 910/11330/15, яке набрало законної сили 26.06.2015 року стягнуто з Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість на загальну суму 73 024 грн. 00 коп., судовий збір в сумі 1 827 грн. 00 коп. Позивач зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2015 року у справі № 910/11330/15 з відповідача було стягнуто суму основного боргу за типовими договорами на послуги функціонування філії квиткової каси. Вказане рішення про стягнення основного боргу відповідачем було виконано 02.12.2015 року, у зв'язку з чим позивач суд просить стягнути з відповідача донараховані суми 3% річних та інфляційних нарахувань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 року порушено провадження у справі № 910/788/16 та призначено справу до розгляду на 18.02.2016 року.

Представник відповідача в судове засідання 18.02.2016 року не з'явився, вимоги ухвали суду від 21.01.2016 року не виконав, письмового відзиву на позов не надав, про причини своєї неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином.

У судовому засіданні 18.02.2016 року представник позивача надав письмові пояснення по справі.

Відповідно до статті 25 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову заміни сторони чи третьої особи її правонаступником господарський суд виносить ухвалу.

За приписом пункту 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (стаття 5 Закону України "Про акціонерні товариства"). Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців". У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов'язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Якщо ж зміна найменування юридичної особи пов'язана зі зміною організаційно-правової форми юридичної особи (статті 104 - 108 Цивільного кодексу України), то йдеться про її реорганізацію, що потребує вчинення господарським судом процесуальної дії, зазначеної в частині третій статті 25 ГПК; крім того, про винесення відповідної ухвали зазначається в описовій частині рішення, прийнятого по суті справи.

Юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. (частина 1 статті 104 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 108 Цивільного кодексу України перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи.

Публічне акціонерне товариство "Укрзалізниця" у відповідності до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" є правонаступником Укрзалізниці та підприємств і установ, реорганізованих шляхом злиття відповідно до постанови КМУ № 200 від 25.06.2014 року.

23.02.2012 року Верховною Радою України прийнято Закон України за № 4442-VІ "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

Постановою Кабінету Міністрів України № 200 від 25.06.2015 року постановлено утворити Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування (Укрзалізниця), які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1, до якого входить Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця" ().

Згідно статуту Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 02.09.2015 року, Публічне акціонерне товариства "Українська залізниця" є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для здійснення процесуального правонаступництва відповідача - Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" його правонаступником Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Відповідно до статей 25, 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 18.02.2016 року винесено ухвалу про заміну відповідача - Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" на його правонаступника - Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", розгляд справи відкладено на 10.03.2016 року.

10.03.2016 року представник відповідача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надав відзив на позовну заяву. У поданому відзиві зазначено, що відповідачем самостійно виконано рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2015 року у справі № 910/11330/15 в повному обсязі в сумі 74 851,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 5900 від 21.10.2015 року. Крім того, відповідач не погодився з наведеним позивачем розрахунком трьох процентів річних та інфляційних, а також просив їх зменшити в порядку статті 233 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 10.03.2016 року оголошено перерву до 14.04.2016 року.

У судовому засіданні 14.04.2016 року представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.04.2016 року проти позову заперечив, надав пояснення по суті спору.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2015 року у справі № 910/11330/15, яке набрало законної сили 26.06.2015 року стягнуто з Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість на загальну суму 73 024,00 грн., судовий збір в сумі 1 827,00 грн.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під час розгляду вищевказаної справи Господарським судом міста Києва було встановлено, що між позивачем та відповідачем були укладені типові договори на послуги функціонування філії квиткової каси, а саме:

- договір від 29.12.2012 року строком з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року;

- договір строком дії з 01.01.2014 року по 31.03.2014 року;

- договір № ПЗ/ЦУЮП-1410 від 01.04.2014 року строком дії з 01.04.2014 року по 31.12.2014 року (надалі по тексту - Договори).

Предметом вказаних договорів є надання позивачем відповідачеві послуг по організаційно-технічному забезпеченню функціонування філії квиткової каси з продажу проїзних документів на поїзди, а відповідач згідно з умовами договорів, зобов'язується оплачувати ці послуги згідно з умовами договору (пункт 1.1. договорів).

Оплата здійснюється відповідно до пункту 3.1 договорів, а саме, відповідач здійснює оплату послуг позивача шляхом перерахування на поточний рахунок останнього грошових коштів у розмірі 5 грн. (за договором від 29.12.2012 року), 3 грн. (за договором строком дії з 01.01.2014 року та договором № ПЗ/ЦУЮП-1410 від 01.04.2014 року) без ПДВ за кожне місце, з якого береться комісійний збір і яке було реалізовано відповідачем по договору у звітному місяці, крім проїзних документів, вартість яких була сплачена через мережу інтернет.

Згідно з пунктом 3.2. договорів перерахування здійснюється щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, згідно акту (актів), підписаного (підписаних) повноважними представниками сторін.

Позивач свої зобов'язання за договорами виконав в повному обсязі, про що свідчать акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), завірені підписами та печатками сторін, а саме за договором від 20.12.2012 року позивач надав послуги відповідачу на загальну суму 14 965,00 грн., за договором строком дії з 01.01.2014 року по 31.03.2014 року - на загальну суму 28 752,00 грн., за договором № ПЗ/ЦУЮП-1410 від 01.04.2014 року - на загальну суму 61 092,00 грн., а всього на суму 104 809,00 грн.

01.09.2014 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про сплату заборгованості в сумі 105 699,27 грн.

У відповідь на вищезазначену вимогу відповідач листом від 30.09.2014 року зазначив, що станом на 02.09.2014 року заборгованість частково погашена на суму 48 870, 00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №714 від 02.09.2014 року на суму 16 025,00 грн., № 715 від 02.09.2014 року на суму 24 837,00 грн. та № 495 від 23.04.2015 року на суму 8 008, 00 грн. У зв'язку з чим сума боргу становить 73 024,00 грн., що також підтверджується актами взаєморозрахунків сторін від 01.05.2015 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2015 року у справі № 910/11330/15 з відповідача було стягнуто суму основного боргу у розмірі 73 024,00 грн. Вказане рішення про стягнення основного боргу відповідачем було виконано 02.12.2015 року.

Приймаючи до уваги вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача 4 114,50 грн. 3 % річних, 44 770,71 грн. інфляційних втрат, які нараховані на суму основного боргу за договорами.

У поданому відзиві зазначено, що відповідачем самостійно виконано рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2015 року у справі № 910/11330/15 в повному обсязі в сумі 74 851,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 5900 від 21.10.2015 року.

Відповідач також вказує на відсутність вини останнього щодо несвоєчасного погашення заборгованості, що була предметом розгляду справи № 910/11330/15, оскільки, на час виникнення спірних відносин Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця" підпорядковувалось Укрзалізниці та здійснювало перерахування коштів виключно у встановленому наказом Укрзалізниці № 069-Ц від 28.02.2012 року порядку.

Окрім того, відповідач не погодився з наведеним позивачем розрахунком трьох процентів річних та інфляційних, а також просив їх зменшити в порядку статті 233 Господарського кодексу України, посилаючись на те, що Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" перебуває у скрутному фінансовому становищі.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 7 цієї статті встановлено, що не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (частина 1 статті 202 Господарського кодексу України).

Відповідно до пункту 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Разом з тим, згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже було зазначено судом, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву просить суд відмовити у позові, посилаючись на те, що погасив заборгованість у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 5900 від 21.10.2015 року на суму 74 851,00 грн.

Доводи відповідача не беруться судом до уваги, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, у даному випадку рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2015 року у справі № 910/11330/15 вважається виконаним, і зокрема заборгованість вважається погашеною, лише після зарахування коштів на рахунок кредитора - позивача, тобто з 02.12.2015 року, що підтверджується платіжним дорученням № 12507 від 26.11.2015 року, яке проведено банком 02.12.2015 року.

При цьому, суд зазначає, що за наявності відповідного волевиявлення відповідача він міг самостійно погасити присуджену рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2015 року у справі № 910/11330/15 суму коштів добровільно.

Щодо твердження відповідача про відсутність фінансування залізниці Головним фінансово-економічним управлінням Укрзалізниці, суд зазначає, що вказана обставина не звільняє відповідача від виконання зобов'язань щодо оплати наданих послуг, оскільки така обставина не визначена законодавчо як така, що звільняє від виконання зобов'язання. Так, частина 2 статті 218 Господарського кодексу України прямо передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Слід зазначити, що при подані позову до суду позивачем невірно визначено ціну позову, враховуючи наступне.

Так, позивачем заявлено до стягнення за договором від 29.12.2012 року строком з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року 1 203,85 грн. 3 % річних та 11 505,97 грн. інфляційних втрат, за договором строком дії з 01.01.2014 року по 31.03.2014 року 1 473,19 грн. 3 % річних, 15 753,27 грн. інфляційних втрат, за договором № ПЗ/ЦУЮП-1410 від 01.04.2014 року строком дії з 01.04.2014 року по 31.12.2014 року 1 437,46 грн. 3 % річних, 17 511,47 грн. інфляційних втрат, а всього 4 114,50 грн. 3 % річних та 44 770,71 грн. інфляційних втрат, що в сукупності становить 48 885,21 грн.

Відповідно до частини 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. У випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею.

Таким чином, судом визначається ціна позову в розмірі 48 885,21 грн.

Перевіривши доданий позивачем до позову розрахунок інфляційних та 3% річних, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, арифметичну правильність, відповідність вимогам закону та умовам Договорів, тому позовні вимоги про стягнення 4 114,50 грн. 3 % річних та 44 770,71 грн. інфляційних втрат визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення трьох процентів річних та інфляційних в порядку статті 233 Господарського кодексу України суд зазнає наступне.

Згідно частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Беручи до уваги, що 3 % річних та інфляційні нарахування не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові клопотання відповідача про зменшення трьох процентів річних та інфляційних нарахувань в порядку статті 233 Господарського кодексу України задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно з статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За таких обставин, позовні вимоги позивача є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вулиця Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (01034, м. Київ, вул. Лисенка, буд. 6, ідентифікаційний код 40081221) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (02094, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 4 114 (чотири тисячі сто чотирнадцять) грн. 50 коп. 3 % річних та 44 770 (сорок чотири тисячі сімсот сімдесят) грн. 71 коп. інфляційних втрат, 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.04.2016 року

Суддя С.В. Стасюк