ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.04.2016р. Справа № 5008/626/2011

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Західна інвестиційна компанія", м. Ужгород

до відповідача 1 Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача 2 Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Ужгород

про визнання Договору купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення №92 від 21.05.2010р. недійсним та спонукання вчинити певні дії.

Колегія суддів у складі:

головуючого судді Карпинець В.І.

судді Журавчак Л.С.

судді Ремецькі О.Ф.

Представники, присутні в судовому засіданні:

від позивача: Лазаренко О.В. та Свереняк І.І. - представники за дов. від 16.01.2016р.

від відповідача 1: Бандурина О.М. - представник за дов. від 10.12.2015р.

від відповідача 2: ОСОБА_5 - представник за нотаріально посвідченою довіреністю від 04.03.2015р.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю „Західна інвестиційна компанія", м. Ужгород (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовом до Ужгородської міської ради, м. Ужгород (далі - відповідач 1) та до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Ужгород (далі - відповідач 2) про визнання Договору купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення №92 від 21.05.2010р. недійсним та спонукання вчинити певні дії.

Представники позивача просять заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та поданих суду письмових поясненнях, посилаючись на їх обгрунтованість наявними у справі матеріалами. Зокрема, просять суд взяти до уваги те, що Товариству з обмеженою відповідальністю „Західна інвестиційна компанія" на праві приватної власності належить будівля під літ. В загальною площею 125,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нежитлові приміщення НОМЕР_1 від 30.04.2003р. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно комунального підприємства „Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації" від 04.06.2003р.. Право власності на вказану будівлю позивачем набуте на підставі Договору купівлі-продажу №443 від 27.03.2003р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю „Західна інвестиційна компанія" та Управлінням майнової політики міста Ужгородської міської ради. 30.04.2003р. Управлінням майнової політики міста Ужгородської міської ради, позивачу видане свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на будівлю літери В загальною площею 125,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 5.3. Договору купівлі-продажу, зокрема, встановлено, що питання приватизації чи оренди земельної ділянки покупець вирішує самостійно з місцевою владою у порядку, встановленому чинним законодавством. Позивач звертався до Ужгородської міської ради із заявою №20 від 18.12.2009р. про надання дозволу на виготовлення проекту відводу на забудовану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 755 кв.м.. Ужгородська міська рада не надала належної відповіді на вищезазначену його заяву, незважаючи на те, що згідно протоколу погоджено та встановлено межі земельної ділянки, чим, на думку позивача, порушено його права та охоронювані законом інтереси, як власника нерухомого майна, що на ній розміщене та яке підлягає захисту у судовому порядку згідно ст. 120 Земельного кодексу України, шляхом повернення спірної земельної ділянки в цілому в комунальну власність та вирішення питання про її подальшу долю у належному порядку, з врахуванням прав та законних інтересів Позивача.

Стверджує, що позов має на меті захист законних інтересів ТОВ „Західна інвестиційна компанія", а предмет спору безпосередньо пов'язаний із правом юридичної особи на набуття права власності на земельну ділянку під належною їй будівлею та для її обслуговування. В свою чергу, відчуження Відповідачем - 1 частини земельної ділянки необхідної для обслуговування будівлі літера В, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Відповідачу - 2 унеможливлює користування земельною ділянкою, а отже і самим нерухомим майном. При цьому, посилання Відповідача - 2 на те, що придбана ним згідно Договору купівлі продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення №92 від 21.05.2010р. земельна ділянка несільськогосподарського призначення загальною площею 0,04га під комерційну діяльність за адресою: АДРЕСА_2, за кадастровим НОМЕР_2, знаходиться в іншому місці, не відповідають дійсним обставинам справи, адже різні поштові адреси та кадастрові номери земельних ділянок є наслідком незаконного виділення з метою відчуження, шляхом проведення аукціону частини земельної ділянки загальною площею 0,0755га під нерухомим майном.

Також позивач просить суд взяти до уваги те, що незаконність виділення з метою відчуження шляхом проведення аукціону частини земельної ділянки загальною площею 0,0755 га під будівлею та для обслуговування будівлі літера В, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, крім іншого, підтверджується постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.08.2011р., яка залишена без змін в апеляційному та касаційному порядку. Зазначеним судовим рішенням визнано протиправним та скасовано рішення Ужгородської міської ради від 19.06.2009р. №1135 „Про перелік земельних ділянок, які підлягають продажу шляхом аукціону" в частині продажу шляхом аукціону земельної ділянки загальною площею 0,04га за адресою: АДРЕСА_3, а також визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Ужгорода від 15.03.2010р. №48 „Про проведення аукціону з продажу земельних ділянок несільськогосподарського призначення" в частині продажу шляхом аукціону земельної ділянки загальною площею 0,04га за адресою: АДРЕСА_2.

При цьому зазначає про обов'язковість урахування (преюдиціальність) судових рішень для інших судів, органів прокуратури, слідства, дізнання, що визначається процесуальним законом. Преюдиціальність фактів, що містяться в судовому рішенні під час розгляду справи в порядку господарського судочинства встановлена ст.35 ГПК України.

В свою чергу, з огляду на встановлені в порядку адміністративного судочинства обставини при розгляді справи К/800/29195/13, відчуження земельної ділянки кадастровий НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, відбулося за відсутності відповідних правових підстав, тобто за існування неправомірного рішення Відповідача - 1 та неправомірного розпорядження Ужгородського міського голови.

Відповідач 1 у письмовому поясненні по суті позову та у письмовому відзиві на позовну заяву вказав, зокрема, що позивач, який є власником будівлі під літ. В загальною площею 125,7 кв.м., має встановлене законом право на отримання на загальних підставах в оренду чи у власність земельної ділянки під належною йому будівлею та необхідною для її обслуговування в поза конкурентному порядку. Однак, законом не передбачена можливість юридичних осіб на безоплатне отримання права власності чи права користування земельною ділянкою комунальної чи державної власності, навіть якщо на такій земельній ділянці розташовані належні їм на праві приватної власності будівлі та споруди. Такі земельні ділянки із земель комунальної власності підлягають передачі на підставі оплатного договору в оренду або власність.

Рішенням Ужгородської міської ради від 19.06.2009р. №1135 „Про перелік земельних ділянок, які підлягають продажу шляхом аукціону" до переліку земельних ділянок, які підлягають продажу у власність шляхом аукціону було включено спірну земельну ділянку загальною площею 0,04га під комерційну діяльність. Аукціон проведено 17.05.2010р. на підставі розпорядження міського голови м. Ужгород „Про проведення аукціону з продажу земельних ділянок несільськогосподарського призначення" від 05.03.2010р. №48. За результатами проведеного аукціону переможцем став відповідач 2, що підтверджується відповідним протоколом проведення торгів та договором купівлі-продажу. Позивачу, як власнику розташованої на відчужуваній земельній ділянці будівлі, який користується пріоритетним правом на викуп земельної ділянки під будівлю та для її обслуговування в поза конкурсному порядку, придбати зазначену земельну ділянку за визначеною ціною не пропонувалося, незважаючи на наявне від нього звернення. Таким чином, частина спірної земельної ділянки вибула із комунальної власності, тобто відбулась зміна власника земельної ділянки загальною площею 0,04га і у позивача втрачена можливість користування чи набуття у власність земельної ділянки загальною площею 0,0755га та необхідної для обслуговування, як стверджує позивач, будівлі (літ. В).

Відповідач 2 заперечує з приводу заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у поданих суду письмовому відзиві на позов, письмових поясненнях, письмових запереченнях та у додаткових письмових поясненнях по суті позову та просить, зокрема, взяти до уваги те, що виникнення права власності на об'єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою. Оформлення такого права здійснюється у встановленому законом порядку.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлено ст. 123 Земельного кодексу України. Лист позивача від 18.12.2009р. №20 за змістом не є заявою про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки. Стверджує, що відповідно до вимог ст. 1 ГПК України право на звернення до суду ідентифікується з порушеними або оспорюваними правами особи, а не з її намірами.

Положеннями ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Із змісту норм зазначеної статті, захисту підлягають законні права та інтереси. Із матеріалів справи вбачається, що Позивач мав лише намір на реалізацію своїх законних прав та інтересів. Таким чином, підстав вважати про порушення його прав/законних інтересів, а відтак - застосовувати обраний спосіб захисту цивільного права - немає.

При цьому, позивачем не доведено наявність чи відсутність обставин, які входять до предмету доказування і з якими закон, на який посилається позивач, пов'язує виникнення у нього права на позов в обраний ним спосіб захисту, а у відповідача відповідного передбаченого законом обов'язку. Документами, які надані позивачем, спростовується той факт, що під час придбання ним за Договором купівлі - продажу будівлі під Літ. В, було обумовлено, що разом із нею до покупця (позивача) мала переходити і земельна ділянка площею 0.04га..

Посилаючись на порушення відповідачами положень ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України, позивач не довів, яким саме чином такі положення були порушені кожним з відповідачів, а також не надав належних доказів тому, що земельна ділянка, яка була предметом спірного договору, не могла бути відчужена на конкурентних засадах (земельних торгах, аукціоні). Поданими самим же позивачем документами, зокрема, таблицею довжин ліній та кутів, протоколом погодження та відновлення в натурі зовнішніх меж землекористування, підтверджується, що належна ФОП ОСОБА_1 земельна ділянка на момент її продажу була вільна від об'єктів нерухомого майна, на неї не були встановлені обмеження чи обтяження, а також були відсутні умови, які робили неможливим її відчуження, шляхом продажу на аукціоні, що підтверджується і наданими висновками Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Закарпатській області, Управління архітектури та містобудування, відділу землекористування Ужгородської міської ради та відділу Держкомзему у м. Ужгород.

Відповідно до приписів ст. 185 ГК України аукціон є одним з способів укладення угод. Разом з тим, рішенням ІV сесії V скликання Ужгородської міської ради від 02.09.2008р № 803 було затверджено „Тимчасовий порядок проведення аукціонів", який діяв на момент проведення аукціону по оспорюваному Договору, укладення договору за наслідками проведення прилюдних торгів (аукціону), пов'язується з підготовкою лотів до продажу та підписанням між організатором аукціону та виконавцем відповідного договору, а також із протоколом, який ведеться під час аукціону, який є підставою для нотаріального посвідчення договорів, які укладаються за наслідками проведення аукціону.

Таким чином, скасування (визнання незаконним) вищезгаданих розпорядження міського голови м. Ужгорода та рішення Ужгородської міської ради, ніяким чином не впливає на результати вже проведеного аукціону.

Розгляд справи, у колегіальному складі суду, відкладався та у її розгляді оголошувалась перерва, відповідно до вимог ст.77 ГПК України.

Строк розгляду спору по даній справі, у колегіальному складі суду, продовжувався, відповідно до вимог ч.3 ст.69 ГПК України

В судовому засіданні 19.04.2016р., на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судова колегія

ВСТАНОВИЛА:

Позивачу на праві приватної власності належить будівля під літ. В загальною площею 125,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом Управління майнової політики міста Ужгородської міської ради НОМЕР_1 від 30.04.2003р. та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства „Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації" від 04.06.2003р..

Право власності на вказану будівлю позивачем набуте на підставі Договору купівлі-продажу №443 від 27.03.2003р. (далі - Договір купівлі - продажу), укладеного між позивачем та Управлінням майнової політики міста Ужгородської міської ради.

Передача вищезгаданої будівлі здійснена згідно Акту передачі приватизованого об'єкта від 28.03.2003р..

Пунктом 5.3 Договору купівлі-продажу, зокрема, встановлено, що питання приватизації чи оренди земельної ділянки покупець вирішує самостійно з місцевою владою у порядку, встановленому чинним законодавством.

Позивач звертався до відповідача 1 із заявою №20 від 18.12.2009р. про надання дозволу на виготовлення проекту відводу на забудовану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1., загальною площею 755 кв.м..

Позивач стверджує, що відповідач 1 належної відповіді на заяву не надав, незважаючи на те, що згідно протоколу погоджено та встановлено межі земельної ділянки, чим порушив його право на отримання вказаної земельної ділянки, яке підлягає захисту у судовому порядку згідно ст. 120 Земельного кодексу України, шляхом визнання Договору купівлі - продажу земельної ділянки загальною площею 0,04га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, недійсним.

У ході розгляду справи також встановлено, що частина спірної земельної ділянки площею 0,04га належить на праві власності відповідачу 2. Так, згідно рішенням V сесії V скликання Ужгородської міської ради від 19.06.2009р. №1135 „Про перелік земельних ділянок, які підлягають продажу шляхом аукціону" до переліку земельних ділянок, які підлягають продажу у власність шляхом аукціону було включено земельну ділянку по АДРЕСА_5, загальною площею 0,04га під комерційну діяльність. Аукціон проведено 17.05.2010р. на підставі розпорядження міського голови м. Ужгород „Про проведення аукціону з продажу земельних ділянок несільськогосподарського призначення" від 05.03.2010р. №48. За результатами проведеного аукціону та складеного протоколу переможцем став відповідач 2.

Між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладено Договір купівлі-продажу №92 земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 21.05.2010р., згідно якого відповідач придбав земельну ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 0,04га під комерційну діяльність, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, за кадастровим НОМЕР_2.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки, що має на меті захист законних інтересів ТОВ „Західна інвестиційна компанія", оскільки предмет спору безпосередньо пов'язаний із правом юридичної особи на набуття права власності на земельну ділянку під належною їй будівлею та для її обслуговування.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, судова колегія вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до положень ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, фізичні особи, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звернутися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Зазначені норми дозволяють дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить і саме з метою його захисту.

Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні позову. Особа, права якої порушені, вправі вимагати їх захисту у спосіб, визначений законом.

В розглядуваному випадку на позивача покладається обов'язок довести, яким чином оспорюваним Договором купівлі - продажу земельної ділянки від 21.05.2010р. №92 порушено його права і законні інтереси.

Як свідчать доводи позивача, внаслідок оспорюваного Договору купівлі-продажу покупець неправомірно заволодів земельною ділянкою, право власності (користування) на яку за собою стверджує позивач.

Також позивач посилався на те, що відповідно до постанови Ужгородського міськрайонного суду від 03.08.2011р., ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2013р. та ухвали Вищого адміністративного суду України від 02.10.2014р., визнано протиправним та скасовано рішення V сесії V скликання Ужгородської міської ради від 19.06.2009р. №1135 „Про перелік земельних ділянок, які підлягають продажу шляхом аукціону" в частині продажу шляхом аукціону земельної ділянки площею 0,04га під комерційну діяльність, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, за кадастровим НОМЕР_2 та розпорядження міського голови м. Ужгород „Про проведення аукціону з продажу земельних ділянок несільськогосподарського призначення" від 05.03.2010р. №48 в частині продажу шляхом аукціону цієї ж земельної ділянки.

Даними судовими рішеннями встановлено, що згідно з п.1 ст. 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на вказану земельну ділянку. А відчуження спірної земельної ділянки відбулось без урахування першочергового права власника будівель на такій землі на викуп.

З огляду на це, позивач у зв'язку з визнанням недійсними відповідного рішення міської ради та розпорядження голови міської ради щодо проведення аукціону просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, який було укладено за результатами проведеного аукціону із затвердженням відповідного протоколу.

Положеннями ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, вищенаведене свідчить про те, що чинне законодавство України не містить норм, які б передбачали визнання договору купівлі-продажу недійсним внаслідок визнання незаконним та не чинним рішення органу влади (місцевого самоврядування), на основі якого такий договір був укладений. Ні нормами Господарського кодексу України, ні нормами Цивільного кодексу України, ні нормами Земельного кодексу України не встановлено, що правочин, який був укладений на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке пізніше визнано судом нечинним, є нікчемним.

Положеннями ст.140 Земельного кодексу України передбачено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку, передбачений ст.140 Земельного кодексу України, є вичерпним.

Отже, судова колегія приходить до висновку про те, що такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було укладено договір купівлі - продажу та видано державний акт на право власності на земельну ділянку, Земельним кодексом України не передбачено (постанова Вищого господарського суду України від 12.03.2015р. Справа № 922/3183/13).

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 12.09.2012р. у справі № 6-71цс12.

Колегія суддів зазначає, що в силу припису ст.204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За приписами ч. ч. 1, 4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Законом України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997року, ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, п. 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі „Федоренко проти України" від 01.06.2006року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути „існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні „виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

За змістом п. п. 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини „Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.07.2003року майном у значенні ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі „наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна" не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце „непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Таким чином, враховуючи практику Європейського суду з прав людини при вирішенні питання щодо припинення права власності приватної особи на майно внаслідок певних порушень, допущених з боку органу публічної влади при прийнятті рішення про передачу майна у власність, порушення, допущені Ужгородською міською радою при прийнятті рішення про продаж спірної земельної ділянки відповідачу-2, не можуть бути підставою для позбавлення відповідача-2 - приватної особи, яка не вчиняла жодних порушень та не знала і не могла знати про наявність певних порушень з боку відповідача-1 при прийнятті рішення про продаж земельної ділянки відповідачу-2, у якого (відповідача-1) такий( відповідач -2) придбав земельну ділянку за оплатним договором - права приватної власності на земельну ділянку.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на вищенаведене, судова колегія приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, в повному обсязі.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 4, 4-6, 22, 32-34, 43, 44, 49, 69 ч.3, 77, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили в порядку встановленому відповідно до ст.85 ГПК України та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені вимогами ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 26.04.2016р.

Головуючий суддя Карпинець В.І.

Суддя Журавчак Л.С.

Суддя Ремецькі О.Ф.