ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

20 квітня 2016 р. Справа № 902/1652/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", м.Київ

до: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Коровай", м.Хмільник, Вінницька область

до: Відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції, м.Хмільник, Вінницька область

до: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Бердичівський хлібозавод", м.Бердичів, Житомирська область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, м.Київ

про зняття арешту

За участю секретаря судового засідання Віннік О.В.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_3, довіреність № б/н від 16.03.2016 р., паспорт серії АВ № 314659 виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 05.02.2002 р.

відповідача 1: ОСОБА_4, угода про надання правової допомоги № 40-К від 19.04.2016 р., посвідчення адвоката № 710 від 26.10.2015 р.

відповідача 2: не з'явився.

відповідача 3: не з'явився.

ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України: ОСОБА_5, довіреність № 20-22/522 від 30.12.2015 р., посвідчення ВІ № 188 видане 17.09.2015 р.

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулось з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Коровай" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту з нерухомого майна, яке знаходиться в місті Хмільнику Вінницької області по вул. Леніна, 101 накладений згідно постанови АА № 533676 від 08.08.2007 р. Відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції.

Ухвалою суду від 30.12.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/1652/15 та призначено справу до розгляду на 27.01.2015 р.

Ухвалою суду від 27.01.2016 р. залучено до участі в розгляді справи іншого відповідача - Відділ державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції та відкладено розгляд справи до 17.02.2016 р.

Ухвалою від 17.02.2016 р. розгляд справи відкладено до 10.03.2016 р.

Ухвалою суду від 10.03.2016 р. відкладено розгляд справи до 30.03.2016 р. з огляду на неявку відповідачів та неподання останніми витребуваних судом доказів. Також даною ухвалою залучено до участі в розгляді справи в якості іншого відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Бердичівський хлібозавод".

Ухвалою суду від 30.03.16 р. розгляд справи відкладено до 20.04.16 р.

Відповідач 2 до суду не з'явився, причин неявки не повідомив, хоча про дату час та місце судового засідання останній був повідомлений належним чином - ухвалою від 30.03.2016 р. надісланої рекомендованою кореспонденцією, факт отримання якої відповідачем 2 підтверджується наявним у справі рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 123.

Суд зазначає, що матеріали справи містять лист № 03-2139 від 21.03.2016 р. (вх.№06-52/2977/16), згідно якого останній надав пояснення по суті спору та просить суд розглянути справи без участі представника.

Відповідач 3 (ТОВ "Бердичівський хлібозавод") в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, правом участі свого представника в судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання останній був повідомлений належним чином - ухвалою від 30.03.2016 р. надісланої рекомендованою кореспонденцією за адресою вул.Червона, 4, м.Бердичів, Житомирська область, 13304, факт отримання якої відповідачем 2 підтверджується наявним у справі рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 512.

При цьому суд бере до уваги той факт, що в матеріалах справи містяться докази того, що відповідач 3 обізнаний про розгляд справи в суді та був ознайомлений з даними матеріалами справи з відзняттям фотокопій документів (необхідних для нього) ще 23.03.2016 р. та поданням 30.03.16 р. засобами електронного зв'язку відповідного клопотання про перенесення розгляду справи, що на переконання суду свідчить про достатність часу для підготовки відповідача 3 до даного судового засідання, а також на надання витребуваних судом доказів.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідачів 2, 3 належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останніх в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Проте, відповідачі 2, 3 своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористались, а тому, беручи до уваги той факт, що неявка в засідання суду відповідачів 2, 3 або їх представників, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні в усному порядку клопотав про відкладення розгляду справи на іншу дату з метою належного ознайомлення з матеріалами справи.

Розглянувши вказане клопотання заявлене в усному порядку безпосередньо в судовому засіданні суд дійшов висновку про його відхилення з огляду на тривалість перебування в провадженні даної справи та наявність повноважень у представника на представництво інтересів відповідача 1 з 19.04.2016 р. (дата довіреності).

Наведене свідчить про достатність часу у представника на подання відповідної заяви про ознайомлення із матеріалами справи до проведення судового засідання чого останнім зроблено не було.

Відхиляючи вказане клопотання суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Представник ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при вирішенні даного спору поклався на розсуд суду.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача 1 та ОСОБА_2 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Господарським судом Вінницької області розглядалася справа № 902/725/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Коровай" про звернення стягнення на предмет іпотеки та заставне майно в рахунок погашення заборгованості в сумі 2 348 266 грн 99 коп. за кредитним договором № 0 від 29.11.2006 р., з яких 997 499 грн 12 коп. основного боргу, 42 003 грн 24 коп. - пені за несвоєчасне повернення кредиту, 810 420 грн 73 коп. - заборгованості за нарахованими відсотками до 28.11.2012 р., 448 763 грн 74 коп. - заборгованості за нарахованими відсотками після 28.11.2012 р. та 49 580 грн 16 коп. - пені за несвоєчасне погашення відсотків.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 02.09.2014 р. у справі № 902/725/14 позов задоволено - зокрема в рахунок погашення заборгованості ТОВ "Коровай" перед ПАТ "Дельта Банк" за Кредитним договором № 0 від 29.11.2006 р. в сумі 2 348 266 грн 99 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" у власність та визнання на ним права власності на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно, яке знаходиться в місті Хмільнику Вінницької області по вулиці Леніна, за номером сто один, а саме: будівля виробничого корпусу, зазначена літерами "А", "а", "а", будівля допоміжного корпусу, зазначена літерами "Б", "б", "б" - загальною площею 4899 кв. м.; будівля кочегарки, зазначена літерою "В", площею 268,3 кв. м.; будівля приміщення майстерень, зазначена літерою "Г", площею 112,9 кв. м.,; будівля прохідної, зазначена літерою "Д", площею 35,9 кв. м.; споруда вагової, зазначена літерами "Ж" та "ж", площею 66,4 кв.м.,; споруда пункту газопостачання, зазначена літерою "З", площею 15,2 кв. м.; споруда трансформаторної, зазначена літерою "М", площею 39,6 кв. м.; споруда насосної станції, зазначена літерою "Н", площею 14,6 кв. м.; будівля складу для солі, зазначена літерою "О", площею 164,7 кв. м.; будівля дизельної та артезіанської скважини, зазначена літерами "П" та "п", площею 65,0 кв. м.; споруда складу, зазначена літерою "Т" та споруда складу сировини, зазначена літерою "У" площею 249,4 кв. м., будівля складу для борошна, зазначена літерою "Ш", площею 90,5 кв. м.; будівля столярного цеху, площею 68,9 кв. м., споруда дворової вбиральні, зазначена літерою "Л"; споруда резервуару, зазначена літерою "Р"; споруда резервуару, зазначена літерою "Ц"; незакінчене будівництво хлібозаводу, зазначене літерою "Ч", загальною площею 6 090,40 кв. м. (а.с.13-25, т.1).

19.09.2014 р. на виконання вказаного рішення видано відповідні накази.

Суд зазначає, що рішення від 02.09.2014 р. у справі № 902/725/14 не оскаржувалось.

12.11.2014 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України ОСОБА_6 прийнято рішення № 17160858 про відмову у державній реєстрації права власності на нежитлові будівлі та споруди, що розташовані по вул.Леніна, 101, м.Хмільник, Вінницька область в зв'язку з накладеним на вказане майно арештом та відсутністю відмітки на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.09.2014 р. про набрання ним законної сили (а.с.26, т.1).

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 08.04.2015 р. у справі № 802/160/15-а за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Державної реєстраційної служби України, реєстраційної служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії в задоволенні адміністративного позову судом відмовлено повністю (а.с.27-28, т.1).

Судом встановлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна зареєстровано арешт нерухомого майна за № 5448976 від 08.08.2007 р. внесений на підставі постанови АА № 533676 від 08.08.2007 р. ДВС Хмільницького міськрайонного управління юстиції (а.с.29-30, т.1).

Наявність арешту на майно, власником якого є ПАТ "Дельта Банк", заважає здійснювати останній свої цивільні права та обов'язки щодо даного нерухомого майна, реалізувати майнові права власника на володіння, користування та розпорядження належним майном, здійснити реєстрацію майна, що і спонукало останнього звернутись із відповідним позовом про зняття арешту з майна, на яке 08.08.2007 р. ДВС Хмільницького міського управління юстиції накладено арешт під час виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 03.05.2007 р. № 13/146-07.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов таких висновків.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження".

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Згідно зі ст. 1 названого Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст. 6 вищевказаного Закону визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. При цьому державний виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

За приписами ч. ч. 1, 2 статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Отже зі змісту цієї норми Закону вбачається, що державний виконавець наділений правом накладати арешт на майно в процедурі виконавчого провадження лише у тому випадку, коли таке майно належить на праві власності саме боржнику.

За приписами статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Як роз'яснено у пункті 5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", відповідно до статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб'єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 1 Господарського процесуального кодексу України.

Отже виходячи із змісту зазначеної норми власник або особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту, а умовою задоволення матеріально-правових вимог позивача має бути встановлення факту наявності у позивача права власності на спірне майно та безпідставність накладення на нього арешту. До предмета доказування у цій справі відноситься дослідження питання права власності позивача на спірне майно.

З наведеного випливає, що особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, повинна спочатку визнати за собою право власності на спірне майно та, як наслідок, звертатися до суду з вимогою про зняття арешту з вказаного майна.

Діюче законодавство України не містить заборони (імперативної норми) щодо звернення до суду окремо з позовами про визнання права власності на майно та про зняття з нього арешту.

Окрім того, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 12 Господарського процесуального кодексу України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах (аналогічна правова позиція наведена в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 р. "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження").

Право власності є основним речовим правом. Власник майна на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається ним. Право власності виникає на підставі юридичних фактів, визначених у законодавстві, що прийнято називати способами виникнення права власності.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Факт належності позивачу права власності на майно підтверджено рішенням Господарського суду Вінницької області від 02.09.2014 р. у справі № 902/725/14, яке на день розгляду даної справи набрало законної сили.

За приписами частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно приписів статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" вимоги стягувача - заставодержателя (іпотекодержателя) є пріоритетними перед іншими кредиторами боржника.

За ч.4 ст.54 Закону України "Про виконавче провадження" про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Таким чином, вказаною нормою вказується на право іпотекодержателя на звернення до суду із позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Така ж норма міститься у ч.ч. 6, 7 статті 3 Закону України "Про іпотеку", якою визначено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Зі змісту вказаних норм убачається, що у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв'язку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання боржником на момент пред'явлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не пов'язується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки (лист ВСУ від 01.02.2015 р. "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна").

Із витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна слідує, що обтяження на нерухоме майно, а саме: на нежитлові будівлі та споруди, що розташовані по вул.Леніна, 101, м.Хмільник, Вінницька область внесені 14.06.2007 р. за реєстраційним номером 5138434 на підставі договору іпотеки від 14.06.2007 р., тобто раніше ніж в ньому було зареєстровано арешт нерухомого майна за № 5448976 від 08.08.2007 р. внесений на підставі постанови АА № 533676 від 08.08.2007 р. ДВС Хмільницького міськрайонного управління юстиції, а тому суд приходить до висновку про те, що зареєстровані банком обтяження мають вищий пріоритет (а.с.29-30, т.1).

Накладення арешту ДВС Хмільницького міськрайонного управління юстиції в межах виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 03.05.2007 р. № 13/146-07 має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, яке є предметом іпотеки згідно вказаного вище договору іпотеки та позбавляє позивача права користуватися та розпоряджатися власним майном, зокрема зареєструвати за собою право власності, у порядку визначеному Законом України "Про державну реєстрацію прав та їх обмежень" чим порушується право позивача як іпотекодержателя у зв`язку із невиконанням боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і порушене право підлягає судовому захисту.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.3 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути припинення дії, яка порушує право.

В процесі розгляду даної справи судом встановлено, що за позивачем було визнано право власності на об'єкти нерухомого майна, а саме на нерухоме майно, яке знаходиться в місті Хмільнику Вінницької області по вулиці Леніна, за номером сто один, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

Враховуючи, що виникнення права власності на майно водночас передбачає припинення цього права у іншого суб'єкта, суд дійшов висновку про те, підстави виникнення права власності на спірне майно розглядаються водночас і як підстави припинення цього права у попереднього власника.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, яке знаходиться в місті Хмільнику Вінницької області по вулиці Леніна, за номером сто один, не перебуває у власності відповідача 1 (ТОВ "Коровай"), а тому може бути використаним для задоволення вимог стягувача у відповідному виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 03.05.2007 р. № 13/146-07, у зв'язку з чим позовні вимоги у даній справі з метою захисту прав законного власника такого майна підлягають задоволенню.

В ст.42 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст.ст. 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідачами не надано господарському суду, належних та допустимих доказів на спростування доводів, викладених у позові, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та задоволення позову в повному обсязі.

Приймаючи рішення у даній справі судом, з поміж іншого, враховано правові позиції викладені в постановах Вищого господарського суду України від 08.07.2014 р. у справі № 910/24099/13, від 21.03.2016 р. у справі № 915/890/15, від 29.03.2016 р. у справі № 910/22690/15.

20.04.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 82, 84, 85, 87, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зняти арешт з нерухомого майна, яке знаходиться в місті Хмільнику Вінницької області по вул. Леніна, 101, а саме: будівля виробничого корпусу, зазначена літерами "А", "а", "а", будівля допоміжного корпусу, зазначена літерами "Б", "б", "б" - загальною площею 4 899 кв.м.; будівля кочегарки, зазначена літерою "В", площею 268,3 кв.м.; будівля приміщення майстерень, зазначена літерою "Г", площею 112,9 кв. м.; будівля прохідної, зазначена літерою "Д", площею 35,9 кв. м.; споруда вагової, зазначена літерами "Ж" та "ж", площею 66,4 кв.м.; споруда пункту газопостачання, зазначена літерою "З", площею 15,2 кв.м.; споруда трансформаторної, зазначена літерою "М", площею 39,6 кв.м.; споруда насосної станції, зазначена літерою "Н", площею 14,6 кв.м.; будівля складу для солі, зазначена літерою "О", площею 164,7 кв. м.; будівля дизельної та артезіанської скважини, зазначена літерами "П" та "п", площею 65,0 кв.м.; споруда складу, зазначена літерою "Т" та споруда складу сировини, зазначена літерою "У" площею 249,4 кв.м., будівля складу для борошна, зазначена літерою "Ш", площею 90,5 кв.м.; будівля столярного цеху, площею 68,9 кв.м., споруда дворової вбиральні, зазначена літерою "Л"; споруда резервуару, зазначена літерою "Р"; споруда резервуару, зазначена літерою "Ц"; незакінчене будівництво хлібозаводу, зазначене літерою "Ч", загальною площею 6 090,40 кв.м. накладений постановою АА № 533676 від 08.08.2007 р. Відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції та зареєстрований за номером 5448976 від 08.08.2007 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

3. Копію рішення надіслати відповідачам 2, 3 рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштової кореспонденції.

Повне рішення складено 25 квітня 2016 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи.

2 - Відділу державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції - вул.Пушкіна 26, м.Хмільник, Вінницька область, 22000.

3 - ТОВ "Бердичівський хлібозавод" - вул.Червона, 4, м.Бердичів, Житомирська область, 13304.