ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р.Справа № 922/6494/15

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Ємельянова О.О.

судді: Светлічний Ю.В. , Прохоров С.А.

при секретарі судового засідання Терновій М.П.

розглянувши справу

за позовом Обслуговуючий кооператив "Гаражно-будівельний кооператив "Московський", м. Харків
до 1. Харківська міська рада, м. Харків , 2. Обслуговуючий кооператив "Гаражно-будівельний кооператив "Командарм", м. Харків 3-я особа, яка на заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Управління Держгеокадастру у м. Харкові
провизнання недійсним рішення
за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 (дов. № 1 від 4.01.2016 року); ОСОБА_3 (директор);

від відповідача 1: ОСОБА_4 (дов. № 08-11/7797/2-15 від 30.12.2015 року);

від відповідача 2: ОСОБА_5 (дов. б/н від 25.02.2012 року);

від 3-ї особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Обслуговуючий кооператив "Гаражно-будівельний кооператив "Московський" (позивач) 22.12.2015 р. звернувся до господарського суду Харківської області із позовом до Харківської міської ради (відповідача 1) та до Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив Командарм" (відповідача 2) про:

- відновлення строку подання позову про визнання недійсним рішення 19 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 839/12 від 26.09.2012 року "Про надання дозволу на розроблення проектів відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" у частині надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки відповідачу 2;

- визнання недійсним рішення 19 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 839/12 від 26.09.2012 року "Про надання дозволу на розроблення проектів відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" у частині надання відповідачу 2 дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки орієнтовною площею 1,2058 га по вул. Уборевича, 13 для експлуатації та обслуговування гаражів, нежитлових будівель літ. "Б-1", літ "В-1", літ. "Г-1", літ. "Д-2" (пункт 43 додатку "Перелік юридичних та фізичних осіб, яким надається дозвіл на розроблення проектів відведення земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" до рішення № 839/12 від 26.09.2012 року).

У зв'язку зі складністю справи, з метою забезпечення всебічного, повного, об'єктивного розгляду у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, ухвалою від 23.02.2016 р. у справі № 922/6494/15 була призначена судова колегія .

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.03.2016 року розгляд справи відкладено на 12.04.2016 року об 11:00год., відповідно до приписів ст. 77 ГПК України.

12.04.2016 року через канцелярію суду, до матеріалів справи від позивача надійшли заперечення на заяву 2-го відповідача про залишення позову без розгляду (вх. № 12046), які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

12.04.2016 року через канцелярію суду, до матеріалів справи від позивача надійшли заперечення на заяву 2-го відповідача про закриття провадження у справі (вх. № 12050), які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

12.04.2016 року через канцелярію суду, до матеріалів справи від 2-го відповідача надійшло доповнення до відзиву (вх. № 12060), які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

12.04.2016 року через канцелярію суду, до матеріалів справи від 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні 1-го відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 12061), мотивоване зайнятістю уповноваженого представника в іншому судовому процесі.

За клопотанням відповідача 2 (т.с. ІІ а.с. 1) запис судового засідання 12.04.2016 р. у даній справи здійснюється за допомогою технічних засобів в порядку ст. 81-1 ГПК України, а саме: КП Діловодство спеціалізованого суду. Для архівного оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер СICX-09380.

Позивач в судове засідання 12.04.2016 року з'явився, заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач 1 в судове засідання 12.04.2016 року з'явився, проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просить суд в задоволенні позову відмовити.

Відповідач 2 в судове засідання 12.04.2016 року з'явився, проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просить суд в задоволенні позову відмовити повністю. Також, в засіданні підтримав подані раніше: заяву про застосування строків позовної давності (т.с. І а.с. 111-112), заяву про закриття провадження у справі (т.с. ІІ а.с. 3-4), заяву про залишення позову без розгляду (т.с. І а.с. 131-132).

3-тя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні 1-го відповідача в призначене судове засідання 12.04.2016 року не з'явилась.

Розглянувши заяву відповідача 2 про закриття провадження у справі (т.с. ІІ а.с. 3-4) з підстав того, що даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, в порядку п. 1 ст. 80 ГПК України, заслухавши думку присутніх в судовому засіданні представників сторін з приводу вказаної заяви, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, як в необґрунтованій та такій, що ґрунтується на довільному тлумаченні відповідачем 2 статті 80 ГПК України, тому підстав для припинення провадження у даній справі у господарського суду відсутні.

Також, розглянувши заяву відповідача 2 про залишення позову без розгляду (т.с. І а.с. 131-132), з підстав наявності у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. Заслухавши думку присутніх в судовому засіданні представників сторін з приводу вказаної заяви, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, оскільки з наданих сторонами доказів вбачається, що предмет і підстави розгляду цивільної справи № 643/7429/15-ц не стосуються даної господарської справи, тому у господарського суду відсутні правові підстави для залишення позову без розгляду в порядку п. 2 ст. 81 ГПК України.

Суд, розглянувши клопотання 3-ої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні 1-го відповідача про відкладення розгляду справи (вх. № 12061 від 12.04.2016 р.), заслухавши думку присутніх в судовому засіданні представників сторін з приводу вказаного клопотання, господарський суд відмовляє в його задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Таким чином, вказане клопотання 3-ої особи не підлягає задоволенню, оскільки згідно з ст. 28 ГПК України 3-тя особа не позбавлена права направити в судове засідання іншого уповноваженого представника, повноваження якого підтверджуються довіреністю.

Господарський суд вважає що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України,ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Зважаючи на викладене, за висновками суду в матеріалах господарської справи № 922/6494/15 достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та які є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 12.04.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, 1-го та 2-го відповідачів, всебічно та повно дослідивши надані докази, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, господарським судом встановлено наступне.

Позивач звернувся з даним позовом до господарського суду, в якому вказує про те, що рішенням 19 сесії Харківської міської ради 6 скликання N 839/12 від 26.09.2012 року "Про надання дозволу на розроблення проектів відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" відповідачу 2 - ОК "Гаражно - будівельний кооператив "Командарм" пунктом 43 додатку "Перелік юридичних і фізичних осіб, яким надається дозвіл на розроблення проектів відведення земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки орієнтовною площею 1,2058 га по вул. Уборевича, 13 для експлуатації та обслуговування гаражів, нежитлових будівель літ. «Б-1», літ. «В-1», літ. «Г-1», літ. «Д-2» (т.с. І а.с. 13-22).

Позивач вважає, що при прийнятті відповідачем 1 оскаржуваного рішення було порушено частину 5 статті 116 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення), згідно з якою надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Так, позивачем зазначено про те, що земельна ділянка по вул. Уборевича, 13 у м. Харкові загальною площею 3,25 га належить останньому на праві безстрокового безоплатного користування на підставі державного акту серії Б № 047459 (т.с. І а.с. 39-43), виданого виконавчим комітетом Харківської районної Ради народних депутатів Харківської області у 1988 році, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право користування землею за № 187.

Позивачем вказано про те, що від права на вищевказану земельну ділянку останній не відмовлявся, а рішень про вилучення земельної ділянки не приймались.

Одночасно, позивачем зазначено про те, що зазначене вище оскаржуване рішення 19 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 839/12 від 26.09.2012 року "Про надання дозволу на розроблення проектів відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" було відмінено відповідачем 1 своїм рішенням 20 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 896/12 від 24.10.2012 р. (пункт 1 додатку № 3) як невиконане (т.с. І а.с. 23-26). Також в обґрунтування посилається на те, що рішенням 40 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 1913/15 від 24.06.2015 р. було відмінено пункт 1 додатку № 3 до рішення № 896/12 від 24.10.2012 р., що призвело до поновлення дії оскаржуваного рішення № 839/12, яке позивач вважає таким, що прийнято с порушенням ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України (т.с. І а.с. 27-36).

Так, позивачем вказано про те, що про поновлення дії оскаржуваного рішення, прийнятого відповідачем 1 № 839/12 від 26.09.2012 р. позивач дізнався внаслідок звернення до нього відповідачем 2 з Листом б/н від 18.12.2015 р. (т.с. І а.с. 37-38) про погодження меж земельної ділянки відповідача 2 за адресою: м. Харків, вул. Бучми, 13 (рішенням 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання № 912/15 від 20.11.2015 р. вулицю Уборевича було перейменовано у вулицю Бучми) і таким чином, позивач вказує про те, що останнім пропущено строк для звернення до суду про визнання недійним оскаржуваного рішення 19 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 839/12 від 26.09.2012 року "Про надання дозволу на розроблення проектів відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" з поважних причин.

Згідно з частинами 2 - 4 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, яка застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до положень статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивач дізнався про наявність оскаржуваного рішення Харківської міської ради у 2015 році (т.с. І а.с. 37-38), а відповідачем 2 не надано доказів в підтвердження заяви про застосування до спірних відносин строку позовної даності, господарський суд вважає за необхідне у задоволенні заяви відповідача 2 відмовити, відповідно до цього клопотання позивача про поновлення строку позовної давності для подання позовної заяви до суду підлягає задоволенню.

Відповідачі під час розгляду даної господарської справи проти заявлених позовних вимог заперечували повністю, в обґрунтування своїх заперечень відповідачі зазначили, зокрема про те, що позивач звертаючись з даним позовом до суду приховав дійсні обставини по даній справі, а також обставини втрати останнім права користування земельною ділянкою площею 1,5 га за адресою м. Харків вул. Уборевича 13 з 17.04.2006 року чим не виконав приписи статті 152 Земельного кодексу України, а відтак питання щодо прав позивача на користування земельною ділянкою, яка є предметом розгляду судового процесу залишилось за межами позовної заяви.

Відповідачі в обґрунтування своїх заперечень посилались на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.04.2006 р. по справі №8-21; ухвалою Харківського апеляційного суду від 18.07.2006 р. по справі №22-ц-3258; ухвалою апеляційного суду Луганської області у відповідності до закону від 22.02.2007 року № 697, як суду касаційної інстанції від 08.01.2008 р.; ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21.09.2010 р. по справі №22-ц-28340/10р; ухвалою Верховного суду України від 31.10.2011 р. по справі №6-60198св10; ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.07.2012 р. у справі №2-5849/12; ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.11.2012 р. у справі №22-ц/2090/5525/2012 року; ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.12.2012 р. визнано право користування прилеглою територією (тимчасова стоянка) до будівель літ: Б-1, В-1, Г-1, Д-1 розміром 1,5 га, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Командарма Уборевича, 13, а також визнано право власності на ці будівлі і ще ряд нежитлових будівель та гаражів. Вказаними рішеннями вищезазначених судів встановлено право користування ОСОБА_6 земельною ділянкою площею 1,5 га, а тому відповідно до ст.14 ЦПК України вони підлягають виконанню у встановленому законом порядку і є підставою для вирішення власником земельної ділянки - територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради питання щодо відводу земельної ділянки або надання її в оренду особі встановленій рішенням суду.

Враховуючи вищенаведене, відповідачами зазначено про те, що виходячи з перелічених вище рішень позивач втратив право користування земельною ділянкою площею 1,5 га за адресою м. Харків вул. Уборевича, 13 на яких розташовані будівлі ОСОБА_6 з 17.04.2006 року. Харківська міська рада при прийнятті оскарженого рішення діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а позивачем в свою чергу, не доведено порушень відповідачами норм чинного законодавства, діючого на момент виникнення спірних правовідносин, прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акту, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, Гаражно-будівному кооперативу "Московський" у 1988 році видано ОСОБА_7 Української Радянської Соціалістичної республіки серії В №047459, виконавчім комітетом Харківської міської (районної) ради депутатів трудящих про закріплення за землекористувачем АГК "Московський" в безстрокове і безоплатне користування 3,25 гектара землі в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для будівництва гаражів (т.с. І а.с. 39-43), вказаний ОСОБА_7 зареєстровано в Книзі державних актів на право користування землею за №187.

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.04.2006 р. по справі № 8-21 2006; ухвалою Харківського апеляційного суду від 18.07.2006 р. по справі № 22-ц-3258; ухвалою апеляційного суду Луганської області від 08.01.2008 р. (у відповідності до закону від 22.02.2007 р. за № 697, як суду касаційної інстанції); ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21.09.2010 р. по справі № 22-ц-28340/10р.; ухвалою Верховного суду України від 31.10.2011 р. по справі № 6-60198св10; ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.07.2012 р. у справі № 2-5849/12; ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.11.2012 р. у справі № 22-ц/2090/5525/2012 року; ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.12.2012 р. визнано право користування прилеглою територією (тимчасова стоянка) до будівель літ: Б-1, В-1, Г-1, Д-1 розміром 1,5 га, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Командарма Уборевича, 13. А також визнано право власності на ці будівлі та інші ряд нежитлових будівель та гаражів (т.с. І а.с. 116-131). 19.01.2010 року ОСОБА_6 із засновниками утворено Обслуговуючий кооператив "Командарм" на установчих зборах (т.с. І а.с. 163-164), які передали свої права в якості пайового внеску до ОК "ГБК "Командарм", так і ОСОБА_6 виявила бажання передати право користування прилеглою територією (тимчасова стоянка) до будівель літ : Б-1, В-1, Г-1, Д-1 розміром півтора гектара, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Командарма Уборевича 13 до ОК "ГБК "Командарм". На підставі цього рішення члени кооперативу OK "ГБК "Командарм" звернулися до Харківської міської ради з заявою про надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки до будівель літерою Б-1, В-1, Г-1, Д-1 нежитлових приміщень та гаражів, яка задоволена 26.09.2012 року оскаржуваним рішенням Харківської міської ради №839/12 та надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею, орієнтовно 1,2058 га за адресою м. Харків, вул. Уборевича 13 (Московський район) для експлуатації та обслуговування гаражів, нежитлових будівель літ. Б-1, В-1, Г-1, Д-2.

Згідно зі статтею 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ст.ст. 81, 82 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) внесення земельних ділянок її засновниками до статутного капіталу; в) прийняття спадщини; г) виникнення інших підстав, передбачених законом.

Чинний земельний кодекс не містить визначення терміну землекористувач, однак зазначене поняття в даному кодексі використовується у контексті таких інститутів як постійне користування земельною ділянкою, оренда земельної ділянки, земельний сервітут, тощо.

Статтею 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; ґ) вищі навчальні заклади незалежно від форми власності.

Статтею 98 Земельного кодексу України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до ст. 100 Земельного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Крім того, згідно з ст. 102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

З наведеного вище вбачається, що особа визнається власником земельної ділянки або землекористувачем та набуває, зокрема, право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав на землю, у разі закріплення за такою особою земельної ділянки на підставі приписів закону, договору чи рішення суду.

Згідно з ст. 152 Земельного кодексу України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Таким чином, вимагати усунення порушених прав на землю шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким спірну земельну ділянку надано в постійне користування можуть саме власники земельних ділянок або землекористувачі.

Предметом спору у даній господарській справі є вимога про визнання недійсним рішення відповідача 1 - Харківської міської ради від 26.09.2012 р. №839/12, яким надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею, орієнтовно 1,2058 га за адресою м. Харків, вул. Уборевича 13 (Московський район) для експлуатації та обслуговування гаражів, нежитлових будівель літ. Б-1, В-1, Г-1, Д-2.

Відповідно до положень статті 1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до суду мають лише ті особи, які доведуть факт порушення або оспорювання відповідачем/відповідачами своїх прав і охоронюваних законом інтересів, зокрема, у зв'язку з укладенням договору оренди землі.

Незважаючи на те, що в контексті норми для звернення до господарського суду за судовим захистом з відповідним позовом достатньо лише суб'єктивного уявлення особи про те, що її право або інтерес підлягає захисту, зокрема, способом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення права або легітимного інтересу відсутнє, суд повинен відмовити в позові.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 Справа № 1-10/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (ч.3 наведеної норми).

Таким чином, з урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться за вказаним позовом й чи виконує функції захисту такий позов прав позивача, як визнання рішення Харківської міської ради № 839/12 від 26.09.2012 р. недійсним у даних правовідносинах.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що спірними рішенням, яким відповідач 1 надав дозвіл відповідачу 2 на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки орієнтовною площею 1,2058 га по вул. Уборевича, 13, порушив права позивача, оскільки вказана земельна ділянка по вул. Уборевича у м. Харкові загальною площею 3,25 га належить позивачу.

На цих підставах позивач дійшов висновку, що Харківська міська рада прийняла оскаржуване рішення в порушенням прав позивача, зокрема, порушивши ч. 5 ст. 116, згідно з якою надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом, а також з порушенням ст. 149 Земельного кодексу України, згідно з якою, зокрема, вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень; уразі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Конституційний суд в своєму Рішенні від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) встановив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними та фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності в суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Оскільки в силу положень ст.2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею; суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади; об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), позивачем не доведено порушення права останнього оскаржуваним рішенням Харківської міської ради № 839/12 від 26.09.2012 р. "Про надання дозволу на розроблення проектів відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам для експлуатації та обслуговування будівель і споруд", оскільки вказане рішення не стосується відносин щодо володіння, користування і розпорядження землею, тобто, оскаржуваним рішенням не надається у користування відповідача 2 земельної ділянки орієнтовною площею 1,2058 на по вул. Уборевича, 13.

Одночасно, суд звертає увагу на те, що спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення його прав і законних інтересів.

Таким чином, Харківська міська рада, приймаючи оскаржуване рішення, не вилучала земельну ділянку у користувача земельної ділянки, про що зазначає позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, що дає підстави дійти висновку про довільне тлумачення позивачем умов оскаржуваного рішення.

Отже, надання оскаржуваним рішенням відповідачу 2 дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування гаражів, Харківська міська рада не надала у користування відповідачу 2 зазначену вище земельну ділянку, про що наголошує позивач.

Інтерес позивача стосовно землекористування саме Обслуговуючим кооперативом "Гаражно-будівельний кооператив "Московський" земельною ділянкою орієнтованою площею 1,2058 га по вул. Уборевича, 13 у м. Харкові не підлягає захисту шляхом визнання недійсним рішення Харківської міської ради № 839/12 від 26.09.2012 р., оскільки вказаним рішенням відповідачу 2 лише надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування гаражів.

Враховуючи вищенаведене та те, що позивачем не доведено суду та не надано доказів в підтвердження незаконності пункту 43 рішення Харківської міської ради від 26.09.2012 р. № 839/12 р. "Про надання дозволу на розроблення проектів відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам для експлуатації та обслуговування будівель і споруд", як і не доведено порушення права позивача, відповідно до цього позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, тому суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити повністю.

При розподілі господарських витрат, суд керується приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої, витрати зі сплати судового збору в даному разі покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 34, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.04.2016 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_1

/справа № 922/6494/15/