ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2016 р. Справа №917/364/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Акцент-банк", вул. Батумська, 11, м. Дніпропетровськ, 49074

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

про стягнення 34 252,55 грн.

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: Ребрик С.М., дов. №3306-К-О від 06.08.2015 р., дов. №7245185 від 29.12.2015 року

від відповідача: відсутні

В судовому засіданні 26.04.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України та повідомив дату складення повного тексту рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення 34 252,55 грн. боргу за договором банківського обслуговування б/н від 31.03.2011 року, з яких: 10267,11 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 22113,44 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 1872,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Разом з позовною заявою позивач надав суду клопотання про забезпечення позову. Суд відмовив в задоволенні клопотання про забезпечення позову з мотивів, наведених в ухвалі від 29.03.2016 року.

Відповідач в судове засідання не з'явився, ухвала суду від 11.03.2016 року про порушення провадження у справі та ухвала суду від 29.03.2016 року, які направлялися відповідачу за адресою: АДРЕСА_1, повернулися до суду з відмітками поштового відділення "за цією адресою не проживає" та «за закінченням строку зберігання».

Згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зробленого судом станом на 11.03.2016 року, відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, тобто за тою адресою, на яку і здійснювали направлення ухвал суду.

Відповідно до ч.3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою судом стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи наведене, відповідач двічі належним чином та завчасно був повідомлений судом про дату, час і місце проведення судових засідань. Крім того, ухвали суду у даній справі були своєчасно розміщені судом в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 13.01.2015 року по справі №917/1875/14 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Акцент-банк" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 44 314,72 грн. боргу за договором банківського обслуговування б/н від 31.03.2011 року, з яких: 26000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 11343,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4163,37 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 2808,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Даним рішенням встановлено наступне.

31.03.2011 р. фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (відповідач) було підписано заяву про відкриття поточного рахунку.

Згідно заяви відповідач приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг (Умови), тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://a-bank.com.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування б/н від 31.03. 2011 р. (договір).

Відповідно до договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок НОМЕР_2 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, Інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг".

Відповідно до довідки від 15.11.2014 р. про розмір встановленого кредитного ліміту відповідачу станом на 31.03.2011р. встановлено кредитний ліміт у розмірі 1000,00 грн., станом на 15.12.2011р. встановлено кредитний ліміт у розмірі 0 грн. станом на 21.03.2013 р. встановлено кредитний ліміт у розмірі 14000,00грн., станом на 18.07.2013 р. встановлено кредитний ліміт у розмірі 26000,00грн., станом на 01.03.2014 р. встановлено кредитний ліміт у розмірі 0 грн., станом на 31.03.2014 р. встановлено кредитний ліміт у розмірі 0 грн.

Наявними в матеріалах справи виписками по банківському рахунку відповідача підтверджується надання банком відповідачу кредиту у сумі 26000,00 грн.

Враховуючи період отримання відповідачем кредитних коштів відповідно до наявних в матеріалах справи банківських виписок по рахунку відповідача, наведені вище умови Договору банківського обслуговування (п. 3.11.4. Умов і правил надання банківських послуг - порядок розрахунків), строк повернення кредитних коштів у сумі 26000,00 грн., сплати відсотків за користування кредитом, нарахованих станом на 16.06.2014р., у сумі 11 343,35 грн., комісії за користування кредитом, нарахованої станом на 16.06.2014р., у сумі 2808,00 грн. є таким, що настав. Взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів відповідач не виконав, що й стало підставою для звернення позивача до суду.

Отже, в рішенні суду від 13.01.2015 року встановлено наявність між сторонами зобов'язань, що виникли з договору банківського обслуговування б/н від 31.03.2011 р. Також судом встановлено надання банком відповідачу кредиту у сумі 26000,00 грн., порушення відповідачем вимог договору банківського обслуговування б/н від 31.03.2011 р. в частині повернення кредитних коштів у сумі 26000,00 грн., сплати відсотків за користування кредитом та комісії за користування кредитом. Крім того судом стягнуто з відповідача пеню за порушення умов договору в сумі 4163,37 грн. Факти, встановлені в рамках справи №917/1875/14, не мають доводитись знов в рамках справи № 917/364/16.

В рамках даної справи позивач просить суд стягнути з відповідача 10267,11 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованих за період з 17.06.2014 року по 10.02.2016 року, 1872,00 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, нарахованої за період з 17.06.2014 року по 10.02.2016 року та 22113,44 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором нарахованої за період з 17.06.2014 року по 10.02.2016 року за договором банківського обслуговування б/н від 31.03.11 р.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 202, 205 Цивільного кодексу України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, останній за приписами ст. 204 Цивільного кодексу України є правомірним.

Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

У відповідності з ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Укладений між сторонами у даній справі кредитний договір не суперечить чинному законодавству, укладений у письмовій формі, а своїм підписом в графі "Підпис" на заяві, що разом з Умовами складає кредитний договір, відповідач підтвердив свою згоду з умовами даного кредитного договору.

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Приймаючи до уваги, що судом в рамках справи №917/1875/14 встановлено порушення відповідачем вимог договору банківського обслуговування б/н від 31.03.11 р. в частині повернення кредитних коштів у сумі 26000,00 грн., сплати відсотків за користування кредитом та комісії за користування кредитом вимоги позивача про стягнення з відповідача 10267,11 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованих за період з 17.06.2014 року по 10.02.2016 року та стягнення 1872,00 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, нарахованої за період з 17.06.2014 року по 10.02.2016 року суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявлених позивачем сум.

Згідно з ч. 1 ст. 199 ГК України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

За змістом п. 3.2.1.5.1 Умов при порушенні Клієнтом будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених Умовами п., п. 3.2.1.2.2.2, 3.2.1.4.1, 3.2.1.4.2, 3.2.1.4.3, термінів повернення кредиту, передбачених п., п. 3.2.1.1.8, 3.2.1.2.2.3, 3.2.1.2.3.4, винагороди, передбаченого п., п. 3.2.1.2.2., 3.2.1.4.4, 3.2.1.4.5, 3.2.1.4.6 Клієнт сплачує Банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня , у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. А в разі реалізації Банком права на встановлення іншого строку повернення кредиту, Клієнт сплачує Банку пеню у розмірі, зазначеному в п. 3.2.1.4.1.3. від суми заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні.

Частина 6 ст. 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до 3.2.1.5.4 Умов - нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань, передбаченої п. 3.2.1.0.5.1., 3.2.1.5.2., 3.2.1.5.3, здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано Клієнтом.

Оскільки прострочення виконання зобов'язання з повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитом та оплати комісії має місце, є правомірними позовні вимоги про стягнення на користь позивача пені в сумі 22113,44 грн. нарахованої за період з 17.06.2014 року по 10.02.2016 року.

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарського суду у справі №917/1875/14 та встановлені у ньому факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 10267,11 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 22113,44 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 1872,00 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом за договором банківського обслуговування б/н від 31.03.2011 року обґрунтовані і підтверджуються наявними доказами (в мат. справи) і підлягають задоволенню.

На підставі матеріалів справи та керуючись 33,35,43,75,82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Акцент-банк" (вул. Батумська, 11, м. Дніпропетровськ, 49074, ідентифікаційний код 14360080) 10267,11 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 22113,44 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 1872,00 грн. заборгованості по комісії.

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27.04.2016 р.

Суддя Тимощенко О.М.