РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2016Справа №910/4914/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Аромафуд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія Продуктів»

про стягнення 165902,60 грн

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Дяченко Н.О. - представник за довіреністю № 17/03/16 від 17.03.16

Опанасенко О.П. - представник за довіреністю № 17/03/16 від 17.03.16

від відповідача не з'явились

В судовому засіданні 27.04.2016 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Аромафуд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія Продуктів» про стягнення 16 5902,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22.07.2013 між сторонами було укладено договір поставки № 2207/1, на підставі якого позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 234 332,1 грн, що підтверджується видатковими накладними № 149 від 18.06.2015, № 179 від 27.07.2015 та № 203 від 26.08.2015. За доводами позивача, відповідач всупереч умовам договору, не виконав взятих на себе зобов'язань щодо вчасної оплати поставленого товару, в результаті чого в останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 117 340,00 грн. Крім того, за неналежне виконання зобов'язань за договором позивачем нараховані штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 45459,66 грн та 3% річних у розмірі 3102,94 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.03.2016 порушено провадження у справі № 910/4914/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 13.04.2016.

08.04.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду та заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач повідомляє про часткове погашення основної суми боргу за видатковою накладною № 179 від 27.07.2015 та просить суд зменшити розмір позовних вимог в частині основного боргу на 20442, 20 грн.

У судове засідання, призначене на 13.04.2016, з'явився представник позивача, який заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для можливості додаткового уточнення розміру позовних вимог.

Ухвалою суду від 14.04.2016 розгляд справи за клопотанням позивача було відкладено до 27.04.2016.

У судове засідання, призначене на 27.04.2016 з'явився представник позивача, подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача на свою користь 121 840,72 грн, з яких 73 278,12 грн - основна сума боргу, 45 459,66 грн - пеня та 3 102,94 грн - 3% річних.

Відповідно до п.17 Листа Вищого господарського суду від 20.10.2006, № 01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог. Під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач.

Враховуючи викладене, судом приймається вказана заява позивача про зменшення розміру позовних вимог до розгляду, тобто у справі має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Відповідач в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач не з'явився у судове засідання, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

22 липня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Аромафуд» (надалі - постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Імперія Продуктів» (надалі - покупець/відповідач) було укладено договір поставки № 2207/1 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

У п. 1.2. договору сторони визначили, що під товаром, який є предметом поставки за цим договором, сторони розуміють ароматизатори, суміші смако - ароматичні в асортименті, що узгоджується сторонами в специфікації, яка є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 2.2. договору, у редакції додаткової угоди № 1 від 14.11.2014, постачальник здійснює поставку товару за цінами узгодженими в специфікації. У разі якщо, у відповідній специфікації ціна товару визначена уз зазначенням її еквівалента в іноземній валюті (Євро) за курсом НБУ на дату підписання специфікації, то в момент відвантаження ціна товару визначається постачальником виходячи з офіційного курсу іноземної валюти (Євро) до гривні встановленого НБУ на дату складання видаткових накладних.

Як вбачається із матеріалів справи сторонами складено та підписано специфікації в яких визначено найменування товару, одиниці виміру та їх вартість, в т.ч. в Євро, зокрема № 1 від 14.11.2014, № 2 від 23.12.2014 та № 3 від 21.01.2015.

Розрахунки за цим договором здійснюється в національній валюті України, в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, чи іншим узгодженим сторонами та не забороненим законодавством способом (п. 2.3. договору).

Відповідно до п. 2.4. договору, у редакції додаткової угоди № 1 від 14.11.2014, оплата вартості товару проводиться за цінами, вказаними у видаткових накладних. Якщо зміна офіційного курсу іноземної валюти до гривні встановленого НБУ з моменту відвантаження товару і до дати його оплати перевищить в ту чи іншу сторону на 3 (три) відсотки, неоплачена вартість товару підлягає коригуванню (збільшення або зменшення) пропорційно зміні офіційного курсу НБУ. У разі коригування ціни постачальник на дату оплати вартості кожної партії поставленого товару за відповідною специфікацією, зобов'язаний надати покупцю виправлений рахунок, розрахунок коригування кількісних та вартісних показників до податкової накладної та акт на зміну ціни по кожному найменуванню поставленого товару. Сторони проводять коригування у податковому обліку відповідно до вимог передбаченими чинним податковим законодавством.

Згідно з п. 2.5. договору покупець перераховує продавцеві грошові кошти за отриману продукцію в строк 70 календарних днів з моменту прийняття товару.

Відповідно до п. 3.11. договору датою поставки партії товару вважається дата, зазначена у відповідній видатковій накладній, належним чином підписаній сторонами.

Згідно з п. 8.2. договору у редакції додаткової угоди від 14.11.2014, даний договір укладено терміном до 31.12.2013 р. при відсутності письмового повідомлення про намір розірвання договору від сторони, договір вважається пролонгований терміном до 31.12.2015.

За доводами позивача ТОВ «Аромафуд» на виконання умов договору поставило відповідачу товар на загальну суму 234 332,1 грн, що підтверджується видатковими накладними № 149 від 18.06.2015 на суму 98 333,70 грн, № 179 від 27.07.2015 на суму 85 890,60 грн та № 203 від 26.08.2015 на суму 50 107,80 грн. Вказані видаткові були підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками. Відповідачем в свою чергу було отримано товар та частково оплачено. Зокрема за твердженням позивача варітьсь товару за накладною № 149 від 18.06.2015 на суму 98 333,70 грн було оплачено повністю, однак із простроченням строку визначеним умовами договору, товар за видатковою накладною № 179 від 27.07.2015 сплачений частково та повність не оплачений товар за видатковою накладною № 203 від 26.08.2015. Відтак, за розрахунками позивача, з урахуванням приписів п.2.4. договору, у редакції додаткової угоди № 1 від 14.11.2014, заборгованість відповідача перед позивачем станом на момент розгляду спору складає 73 278,12 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п. 2.5. договору покупець перераховує продавцеві грошові кошти за отриману продукцію в строк 70 календарних днів з моменту прийняття товару.

Як свідчать матеріали справи, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 234 332,1 грн, що підтверджується видатковими накладними № 149 від 18.06.2015 на суму 98 333,70 грн, № 179 від 27.07.2015 на суму 85 890,60 грн та № 203 від 26.08.2015 на суму 50 107,80 грн, підписаними уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Відповідачем в свою чергу товар було прийнято та частково оплачено, що підтверджується банківськими виписками, належним чином завірені копії яких містяться в матеріалах справи. Відтак, у відповідач утворився борг перед позивачем у сумі 73 278,12 грн. з урахуванням приписів п.2.4. договору, у редакції додаткової угоди № 1 від 14.11.2014.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 2.5. договору виконання грошового зобов'язання відповідача по сплаті за отриманий товар за договором на момент розгляду справи настав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем був поставлений товар, що підтверджується видатковими накладним, підписаними сторонами, копії яких містяться в матеріалах справи. Проте відповідач, в порушення дійсних домовленостей, не розрахувався за поставлений товар, у зв'язку з чим його заборгованість складає на момент вирішення спору 73 278,12 грн.

Враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в сумі 73 278,12 грн.

Крім іншого, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 45 459,66 грн та 3% річних у розмірі 3 102,94 грн.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку по сплаті коштів за поставлений товар не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частиною першою ст. 229 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Стаття 611 чинного Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У п. 6.3. договору сторони визначили, що у випадку порушення строків та умов оплати, установлених даним договором на відповідний товар, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день такого прострочення.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання щодо сплати за отриманий товар, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 45 459,66 грн та 3% річних у розмірі 3 102,94 грн за обґрунтованими розрахунками позивача, з яким погоджується суд.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання за договором.

За таких обставин, позовні вимоги позивача є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню повністю.

Також судом встановлено, що відповідачем здійснювали часткові оплати основної суми боргу після порушення провадження у справі, а відтак судовий збір в тій частині покладається на відповідача.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія Продуктів» (03151, м. Київ, вул. Смілянська, буд. 7; ідентифікаційний код 34771480) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Аромафуд» (04116, м. Київ, вул.. Ванди Василевської, буд. 13, корпус 1; ідентифікаційний код 38727750) заборгованість у сумі 73 278 (сімдесят три тисячі двісті сімдесят вісім) грн 12 коп.; пеню у розмірі 45 459 (сорок п'ять тисяч чотириста п'ятдесят дев'ять) грн 66 коп.; 3% річних у розмірі 3 102 (три тисячі сто дві) грн 94 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 488 (дві тисячі чотириста вісімдесят вісім) грн 54 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.04.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.