РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2016№910/17610/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/17610/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Поліпром», м. Дніпропетровськ,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Твич», м. Київ,

про стягнення 65 164,01 грн.,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - Гончарової О.В. (довіреність від 01.02.2016 №б/н).

Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Поліпром» (далі - Підприємство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Твич» (далі - Товариство) (з урахуванням заяви від 01.09.2015 про зменшення розміру позовних вимог): 27 996,10 грн. заборгованості, яка утворилася у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки від 01.04.2014 №101-142-ДА14 (далі - Договір); 1 706,69 грн. 3% річних; 35 461,22 грн. втрат від інфляції, а всього 65 164,01 грн.

Позов мотивовано тим, що: 01.04.2014 позивачем (постачальник) і відповідачем (покупець) було укладено Договір, на виконання умов якого Підприємство поставило Товариству товар, за який останнє не розрахувалося; у зв'язку з простроченням сплати за отриманий товар позивач нарахував 3 % річних і втрати від інфляції.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.09.2015 у справі №910/17610/15 (суддя Ващенко Т.М.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2015 (колегія суддів у складі: суддя Шаптала Є.Ю. - головуючий, судді Власов Ю.Л. і Гончаров С.А.), позов задоволено частково; стягнуто з Товариства на користь Підприємства: 27 996,10 грн. основного боргу; 975,83 грн. 3% річних; 20 218,60 грн. втрат від інфляції та 1 379,14 грн. судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.02.2016 (колегія суддів у складі: суддя Божок В.С. - головуючий, судді Костенко Т.Ф. і Сибіга О.М.) судові рішення попередніх судових інстанцій з даної справи скасовано; справу №910/17610/15 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

За результатами повторного автоматичного розподілу справу №910/17610/15 передано судді Марченко О.В. для розгляду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.02.2016 суддею Марченко О.В. прийнято справу №910/17610/15 до свого провадження.

Відповідач 21.03.2016 подав суду письмові пояснення, в яких зазначив таке: пункт 3.2 Договору містить умову, відповідно до якої виконання зобов'язання відповідачем перед позивачем з оплати коштів за поставлений товар пов'язано з дією невизначеного кола третіх осіб, які не є стороною Договору; у своїй позовній заяві позивач визнав, що оплата товару відповідачем здійснюється після реалізації поставленого позивачем товару третім особам, які не є сторонами Договору; у справі відсутній предмет спору, оскільки відповідно до Договору повинні настати такі умови для оплати товару: по-перше, поставлений позивачем товар повинен бути реалізований відповідачем третім особам; по-друге, за умови реалізації відповідачем товару третім особам позивач має право звернутися до відповідача з вимогою оплатити проданий товар третім особам, якщо відповідач не виконав своїх зобов'язань з оплати вже реалізованого товару.

Позивач 01.04.2016 подав суду письмові пояснення, у яких зазначив, що питання повернення товару було предметом розгляду у справі № 911/5041/15 у господарському суді Київської області за позовом Товариства до Підприємства; рішенням господарського суду Київської області від 26.01.2016 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю; сторони у договорі купівлі-продажу не можуть врегулювати строк оплати посиланнями на дії покупця та третіх осіб, у тому числі вчинення правочинів, які імовірно матимуть місце (а можуть і не відбутися) у майбутньому; відтак, строк виконання покупцем обов'язку з оплати товару не встановлено Договором.

Також Підприємство у вказаних письмових поясненнях просило суд розглядати справу за відсутності уповноваженого представника позивача.

12.04.2016 відповідач подав суду письмові пояснення та клопотання про долучення до матеріалів справи копії акта нереалізованого товару.

18.04.2016 Товариство подало суду клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу акта нереалізованого товару, що був поставлений на підставі Договору, станом на 18.04.2016.

У судовому засіданні 18.04.2016 представник відповідача надав пояснення по суті спору, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвали господарського суду міста Києва було надіслано позивачу на адресу, зазначену у позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що також підтверджується відмітками канцелярії на звороті таких ухвал та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи наведене та з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 18.04.2016 без участі представника позивача за наявними в ній матеріалами (стаття 75 Господарського процесуального кодексу України, далі - ГПК України).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Підставами для скасування рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів зі справи стало те, що суди:

- не звернули уваги на те, що в контексті пунктів 2.13, 3.2 Договору право постачальника вимагати оплати переданого товару виникає не з наступного дня після прийняття товару покупцем, а з перебігом наданого йому 3-ти денного строку на реалізацію отриманого товару;

- не надали належної оцінки тому, що розрахунок передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) інфляційних втрат та 3% річних здійснений позивачем саме з наступного дня після передачі товару, а у який спосіб і за який період прострочення цей розрахунок зроблений, господарськими судоми не зазначено;

- встановлюючи факт прострочення відповідачем зобов'язань з оплати отриманого товару, не врахували законодавчі приписи та не надали належної оцінки умовам Договору; а отже, не встановили конкретного строку виникнення у відповідача грошового зобов'язання та відповідно строку, з якого у позивача виникає право нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до частини першої статті 11112 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

У новому розгляді справи господарським судом міста Києва встановлено таке.

01.04.2014 Товариством (покупець) і Підприємством (постачальник), укладено Договір, за умовами якого:

- постачальник зобов'язується поставити товар згідно із замовленням покупця, а покупець прийняти його відповідно до накладних та протоколу узгодження цін, що є невід'ємною частиною Договору, та оплатити товар у строки, зазначені в пункті 3.2 Договору (пункт 1.1 Договору);

- моментом передачі права власності на товар є момент фізичного одержання товару покупцем та підписання уповноваженими представниками обох сторін накладних, що підтверджують фактичну передачу товару від постачальника покупцеві (пункт 1.2 Договору);

- якщо товар не реалізується протягом 30 календарних днів, покупець має право повернути його постачальникові, попередньо повідомивши про це постачальника. Повернення нереалізованого товару здійснюється в присутності відповідальних представників покупця й постачальника на підставі видаткових накладних протягом 7 календарних днів з моменту виставлення вимоги в письмовій формі. Коригуючі накладні постачальник зобов'язаний надати протягом 5 (п'яти) робочих днів (пункт 2.13 Договору);

- загальна сума Договору становить суму вартості товару, поставленого за всіма разом накладними до Договору (пункт 3.1 Договору);

- покупець оплачує суму за поставлений товар за цінами, зазначеними у накладних, один раз на тиждень за проданий товар. Сторони погодили, що оплата може здійснюватися, у тому числі, шляхом готівкових розрахунків, у порядку, передбаченому чинним законодавством України (пункт 3.2 Договору);

- Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2014 (пункт 4.16 Договору);

- якщо за 20 календарних днів до закінчення дії Договору жодна із сторін не відмовляється від Договору, то Договір вважається продовженим на один календарний рік (пункт 4.17 Договору).

Частинами першою та другою статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, укладений позивачем і відповідачем Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На виконання умов Договору позивач у 2014 році здійснив поставку товару на загальну суму 137 082,50 грн., що підтверджується видатковими накладними, належним чином засвідчені копії яких долучені до матеріалів справи (а.с. 25-30; 32-33; 36; 38-39 том І).

Вказані накладні підписані повноважними представниками, скріплені печаткою Підприємства та штампом Товариства, приймаються судом як належні докази виконання позивачем договірних зобов'язань.

У свою чергу, відповідач за отриманий товар розрахувався частково, а саме перерахував позивачу 109 086,40 грн.

Підприємство просить суд стягнути з відповідача 27 996,10 грн. боргу, який виник внаслідок того, що відповідач не повністю розрахувався за отриманий товар.

Позивач мотивує позовні вимоги щодо стягнення боргу тим, що строк оплати у Договорі не врегульовано, а тому мають бути застосовані приписи статті 692 ЦК України, тобто оплата має бути проведена після прийняття товару та товаророзпорядчих документів.

При цьому, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що сторони чітко визначили умови оплати (пункт 3.2 Договору); підстав для стягнення 27 996,10 грн. немає, оскільки товар на вказану суму не продано.

На виконання вказівок касаційної інстанції господарським судом міста Києва було досліджено Договір, яким сторони врегулювали відносини щодо поставки товару.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зі змісту Договору вбачається, що сторони прив'язали настання строку оплати товару із його продажем постачальником.

Разом з тим, відповідно до частин першої та третьої статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

Судом встановлено, що поставка за останньою накладною була здійснена позивачем ще у грудні 2014 року.

З метою з'ясування наявності у Товариства як покупця нереалізованого товару судом було витребувано відповідний акт.

На вимогу суду відповідач подав акт нереалізованого товару, що був поставлений на підставі Договору, станом на 18.04.2016.

У вказаному акті директор Товариства зазначив, зокрема, таке: загальна кількість нереалізованого товару 249 штук; сума нереалізованого товару без ПДВ 23 330,08 грн.; сума нереалізованого товару з ПДВ 27 996,10 грн.

Разом з тим, акт поданий відповідачем не є належним доказом, виходячи з такого.

Акт оформлено одноособово, без запрошення представників постачальника; зі змісту документа неможливо встановити, що вказаний товар є тим же товаром, який було придбано у позивача ще у 2014 році.

Відповідач в підтвердження обставин нереалізації товару та його дійсної наявності не подав суду документального підтвердження (наприклад, фото).

Слід зазначити, що Товариство жодним чином не пояснило, чому відповідач не застосував пункт 2.13 Договору та не повернув нереалізований товар постачальнику; в чому полягала складність нереалізації протягом майже півтора року товару, який має достатньо великий попит (наприклад, санки взимку та вугілля влітку).

Разом з тим, у провадженні господарського суду Київської області знаходилася справа № 911/5041/15 за позовом Товариства до Підприємства, приватного підприємства «Альбінос 2005» про зобов'язання Підприємства забрати нереалізований товар та стягнення 520 грн. вартості зберігання нереалізованого за Договором товару.

Рішенням господарського суду Київської області від 26.01.2016 зі справи № 911/5041/15 у задоволенні позову відмовлено та встановлено таке:

- відповідно до умов Договору, підставою для повернення нереалізованого товару є складені у присутності повноважних представників покупця та постачальника видаткові накладні;

- як вбачається з відзиву, Підприємство направило свого повноважного представника для складання видаткових накладних на повернення товару, однак, відповідно до доповідної від 25.09.2015 представника Підприємства представники Товариства повідомили, що про повернення товару їм нічого не відомо, у зв'язку з чим складання видаткових накладних не відбулось;

- під час розгляду справи по суті у суду виникла необхідність витребувати у Товариства докази, які б свідчили про те, що товар не був реалізований протягом 30 календарних днів з моменту кожної окремої поставки та взагалі;

- на виконання вимог суду Товариством було надано акт перевірки від 26.01.2015;

- дослідивши наданий акт, судом встановлено, що він складений в односторонньому порядку, тоді як умовами Договору для повернення нереалізованого товару передбачено залучення представників як покупця так і постачальника, а отже такий акт не може бути належним доказом того, що товар перебуває у Товариства та не був реалізований.

Вказане рішення було оскаржено в апеляційному порядку та не має преюдиційного значення у розумінні статті 35 ГПК України до закінчення апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, в порядку статті 212 ЦК України суд вважає, що обставина, а саме, реалізація товару, настала, а тому є підстави для розрахунку за отриманий товар.

Слід зазначити, що позивач не звертався до відповідача з вимогою погасити борг, а одразу звернувся з відповідним позовом, а тому строк оплати не може бути визначено в порядку статті 530 ЦК України.

Метою укладення договору поставки є отримання товару покупцем та отримання грошових коштів постачальником.

Цілком логічно, що, укладаючи Договір, Підприємство розраховувало на отримання оплати за поставлений товар і добросовісну поведінку зі сторони Товариства, яка мала б полягати у повному розрахунку за отриманий у грудні 2014 року товар, а у випадку дійсної нереалізації товару - на його повернення у розумний строк.

Разом з тим, відповідач як покупець, до якого з моменту передачі товару перейшло право власності на нього, не здійснив оплати, товар не повернув та лише після пред'явлення даного позову звернувся до господарського суду Київської області з вимогами про зобов'язання Підприємства забрати товар, не вживаючи при цьому жодних дій спрямованих на досудове врегулювання спору.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 27 996,10 грн. є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача 1 706,69 грн. 3% річних і 35 461,22 грн. втрат від інфляції.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки позивач не звертався до відповідача з вимогою про сплату боргу, то підстав для задоволення 3 % річних і втрат від інфляції немає.

Господарським судом міста Києва взято до уваги приписи частини першої статті 33 ГПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У статті 32 ГПК України зазначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Позивач подав суду докази (в розумінні статті 32 ГПК України), які підтверджують поставку товару за Договором; відповідач, у свою чергу, власну позицію не підтвердив, а отже, позов підлягає задоволенню в частині стягнення основного боргу.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Твич» (03057, м. Київ, вул. Гетьмана Вадима, 6 (літери Б, Б'); ідентифікаційний код 39118195) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного рішення суду, на користь товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Поліпром» (49044, м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 5; ідентифікаційний код 19155069): 27 996 (двадцять сім тисяч дев'ятсот дев'яносто шість) грн. 10 коп. основного боргу та 784 (сімсот вісімдесят чотири) грн. 88 коп. судового збору за подання позовної заяви.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Поліпром» (49044, м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 5; ідентифікаційний код 19155069) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного рішення суду, на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Твич» (03057, м. Київ, вул. Гетьмана Вадима, 6 (літери Б, Б'); ідентифікаційний код 39118195): 1 145 (одну тисячу сто сорок п'ять) грн. 97 коп. судового збору за подання апеляційної скарги та 1 454 (одну тисячу чотириста п'ятдесят чотири) грн. 54 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Після набрання рішенням законної сили видати відповідні накази.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.04.2016.

Суддя О. Марченко