ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016р. Справа № 914/465/16

За позовом: Приватного підприємства Молекс, м.Новояворівськ, Львівська область

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Фірма Нафтогазбуд, м.Львів

про стягнення 1131,13 грн.

Суддя Н.Мороз

При секретарі М.Потикевич

Представники:

Від позивача: н/з

Від відповідача: н/з

Суть спору:

Позовну заяву подано Приватним підприємством «Молекс», м.Новояворівськ, Львівська область до Публічного акціонерного товариства «Фірма «Нафтогазбуд», м. Львів про стягнення 1131,13 грн.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 22.02.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 10.03.2016р.

Для всебічного, повного та об'єктивного вирішення спору, зясування всіх обставин справи, а також враховуючи неявку відповідача 10.03.2016р. та 05.04.2016р. розгляд справи відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду.

Представник позивача в судове засідання 19.04.2016р. не зявився. В попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримав, позов просив задоволити. Позовні вимоги позивача обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором №25/14 від 20.10.2014р. щодо оплати виконаних позивачем робіт з незалежної оцінки, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, яка станом на день розгляду не погашена та становить 700,00 грн. Крім того, внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобовязань позивачем на підставі п.5.2. договору нараховано відповідачу 69,80 грн. пені, 344,01 грн. інфляційних втрат та 17,32 грн. 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Представник відповідача в судові засідання не зявився, проте 01.04.2016р. на поштову адресу господарського суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач зазначив, що позивач просить в прохальній частині стягнути державне мито в сумі 1378,00 грн., проте чинним законодавством не передбачено відшкодування іншій стороні витрат на державне мито, проти задоволення заявлених позовних вимог заперечив. Крім того, 01.04.2016р. надійшла заява про застосування строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши подані докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Однією з підстав виникнення зобовязань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

20.10.2014р. між ПАТ «Фірма «Нафтогазбуд» (відповідач, за договором замовник) та ПП «Молекс» (позивач, за договором виконавець) укладено договір №25/14.

Згідно умов п.1.1. договору, замовник доручає, а виконавець приймає на себе обовязки щодо виконання робіт з незалежної оцінки «Верстат токарно-гвинторізний 163», що за адресою смт.Запитів, Камянка-Бузький район, Львівська область. Термін виконання роботи за договором 5 днів (п.1.2. договору).

Відповідно до п.2.1. договору, вартість робіт зазначених у п.1.1. договору, визначається у розмірі 700,00 грн. Вартість робіт зазначених в п.2.1. підлягає перерахуванню на розрахунковий рахунок виконавця протягом 5-ти робочих днів з моменту підписання замовником акта приймання-здачі (п.2.4. договору).

У відповідності до умов розділу 4 встановлено порядок прийому-здачі робіт. Так, згідно п.4.1. договору, після завершення робіт виконавець передає замовнику звіт про виконану роботу, оформлений у встановленому порядку. Виконавець, на вимогу замовника, дає письмові розяснення щодо звіту.

Пунктом 4.2 договору сторонами встановлено, що одночасно із передачею звіту виконавець передає акт прийому-здачі робіт. Замовник зобовязаний підписати акт прийому-передачі, або дати в термін до двох днів письмову мотивовану відмову його підписання. У разі відмови, замовник повертає виконавцю всю інформацію про виконану роботу.

Згідно п. 8 договору сторонами погоджено, що угода діє з 20.10.2014р. до повного виконання взятих сторонами на себе зобовязань.

На виконання взятих на себе зобовязань за договором, позивач виконав, а відповідач прийняв роботи на суму 700, 00 грн., що підтверджується актом приймання-здачі виконаних робіт з незалежної оцінки від 27.10.2014р. підписаним та скріпленим печатками сторін (в матеріалах справи). Відповідач в порушення умов договору взяті на себе зобовязання щодо оплати за надані послуги не виконав, вартість робіт протягом передбаченого договором строку не оплатив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 700,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем направлялась претензія від 23.07.2015р. №10/15 з вимогою про погашення заборгованості на загальну суму 62501,39 грн. за договорами: №18/13 від 01.07.2013р., №33/13 від 01.11.2013р., №12/14 від 07.04.2014р., №24/14 від 26.09.2014р., №25/14 від 20.10.2014р. щодо виконання робіт з незалежної оцінки (докази надсилання претензії в матеріалах справи). Однак, дана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобовязань щодо оплати за надані послуги в порушення умов договору, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором №25/14 від 20.10.2014р. в розмірі 700,00 грн. основного боргу, 69,80 грн. пені нарахованої на підставі п.5.2. договору, 344,01 грн. інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 17,32 грн. нараховані на підставі ст. 625 ЦК України за неналежне виконання зобовязань.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до приписів ст. 525 ЦК України та ч.7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, крім випадку коли право такої відмови встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Укладений між сторонами договір №25/14 від 20.10.2014р., на підставі якого у сторін виникли взаємні права та обовязки за своєю правовою природою відноситься до договорів про надання послуг.

Згідно ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ч.1. ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Матеріалами справи підтверджується факт виконання позивачем зобовязання та надання послуг, проте, відповідач належним чином взяті на себе зобовязання не виконав, в порушення умов договору надані послуги не оплатив, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на день розгляду справи не погашена, становить 700,00 грн. та підлягає стягненню.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 216 ГК України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування саме до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених законами та договором. При цьому, у відповідності до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Таким чином, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 ЦК України).

Згідно п.5.2 договору, за невиконання замовником умов договору, зазначених у п.2.4, з замовника стягується пеня в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочки.

На підставі п.5.2. договору, у звязку з невиконанням відповідачем умов договору щодо оплати наданих послуг, позивачем нараховано відповідачу 69,80 грн. пені.

01.04.2016р. на поштову адресу господарського суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, згідно якої відповідач просить суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача щодо стягнення пені за договором №25/14 від 20.10.2014р. та відмовити у задоволенні заявленої позовної вимоги.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.2. ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За невиконання договірних зобовязань, позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 69,80 грн. за період з 04.11.2014р. по 07.04.2015р.

Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності, за загальним правилом, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається із матеріалів справи, акти приймання-здачі робіт з незалежної оцінки підписано сторонами 27.10.2014р., згідно п. 2.4. договору встановлено обовязок відповідача оплатити виконані за договором роботи протягом 5 робочих днів з моменту підписання замовником акта приймання-здачі. Отже, прострочення оплати виконаних за договором робіт за актом приймання-здачі робіт з незалежної оцінки від 27.10.2014р. виникло у відповідача 04.11.2014р.

Відтак, з врахуванням вимог ст. 232 ГК України, ст.258 ЦК України, строк позовної давності за вимогою про стягнення пені в сумі 69,80 грн. за прострочення виконання зобов'язання з оплати виконаних за договором робіт сплив 04.11.2015р. Однак, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про її стягнення 18.02.2016р.

Відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4. ст. 267 ЦК України).

Враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності та зважаючи на сплив строку позовної давності до правомірно заявленої вимоги щодо стягнення пені, суд дійшов висновку в задоволенні позовної вимоги про стягнення 69,80 грн. пені відмовити.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 3.1 та п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розяснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, та сплата трьох процентів річних від простроченої суми не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При цьому, кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Позивачем на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, у звязку з простроченням виконання зобовязання щодо оплати за надані послуги нараховано відповідачу 344,01 грн. - інфляційних втрат та 17,32 грн. - 3 % річних за період з 04.11.2014р. по 01.09.2015р.

Згідно абз.3 ч.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 «при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця».

Таким чином суд, перевіривши періоди нарахування прострочки виконання грошового зобовязання та здійснивши перерахунок інфляційних втрат у відповідності до чинного законодавства встановив, що сума інфляційних втрат за період з 04.11.2014р. по 01.09.2015р. складає 315,25 грн.

Враховуючи проведений перерахунок, загальна сума інфляційних втрат та 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 315,25 грн. - інфляційних втрат та 17,32 грн. 3% річних.

За умовами ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

У відповідності до приписів ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відтак, відповідач взяті на себе зобовязання за договором не виконав, виконані роботи (надані послуги) не оплатив, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на день розгляду не погашена, становить 700,00 грн. основного боргу, 315,25 грн. - інфляційних втрат, 17,32 грн. - 3 % річних та підлягає стягненню.

Згідно ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 38 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 4-3 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового засідання, відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду сплачено судовий збір в розмірі 1378,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №238 від 09.02.2015р.

З огляду на те, що спір виник з вини відповідача, судові витрати, відповідно до ст.49 ГПК України, покладаються на останнього пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 256, 258, 261, 267, 509, 526, 549, 610, 625, 629, 901, 903 ЦК України, ст.193, 216, 218, 232 України, ст.ст. 43, 32, 33, 38, 49, 82, 84, 116 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Фірма «Нафтогазбуд», м.Львів, вул.Стрийська, буд.144 () на користь Приватного підприємства «Молекс», АДРЕСА_1 () - 700, 00 грн. - основного боргу, 315,25 грн. - інфляційних втрат, 17,32 грн. 3% річних та 1256,73 грн. судового збору.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

4. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Рішення складено 22.04.2016р.

Суддя Мороз Н.В.