ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2016 р.Справа № 922/685/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Нагірна М.Т.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арта-Торг", смт. Слатине
про стягнення 361 251,00 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3, довіреність №2009 від 03.11.2015 р.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (позивач) звернувся до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арта-Торг" (відповідача) про стягнення завданих збитків за договором відповідального зберігання №150430 від 30.04.2015 р. в розмірі 361 251,00 грн., а також судового збору за подання до суду позовної заяви.

Представник позивача у судовому засіданні просить суд прийняти до розгляду заяву про зміну підстав позову (вх.№11528 від 07.04.2016 р.) та розглянути справу з урахуванням цієї заяви, в якій просить суд стягнути з відповідача вартість безпідставно отриманого майна за договором відповідального зберігання №150430 від 30.04.2015 р. в розмірі 361 251,00 грн. відповідно до положень ч. 1 ст. 1212, ст. 1213 ЦК України.

Водночас представник позивача подав до суду пояснення (вх.№13125 від 19.04.2016 р.), в яких повідомив суду про те, що під час зустрічі з представником відповідача (директором ОСОБА_1), останній повідомив про неможливість повернення спірного товару в натурі через відсутність у відповідача даного товару.

Відповідач про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Однак в судові засідання свого повноважного представника не направив, про причини неявки суду не повідомив. Подав до суду відзив на позовну заяву (вх.№13126 від 19.04.2016 р.) про визнання позовних вимог та визнання факту неповернення відповідачем на вимогу позивача спірного товару в натурі.

Розглянувши заяву позивача про зміну підстав позову (вх.№11528 від 07.04.2016 р.), суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до початку розгляду господарським судом справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Як зазначено у п. 3.12 Постанови пленуму Вищого господарського суду України 26.12.2011 р. N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмету позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмету, і підстав позову не допускається. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Проаналізувавши зміст заяви позивача про зміну підстав позову (вх.№11528 від 07.04.2016 р.), суд вважає, що дана заява за правовою природою є заявою про зміну позивачем норм матеріального права (зі ст. 951 ЦК України на ч. 1 ст. 1212, ст. 1213 ЦК України) при збереженні первісних обставин, що не є зміною підстав позову.

З огляду на викладене, суд розглядає позов з урахуванням заяви позивача (вх.№11528 від 07.04.2016 р.).

Таким чином, предметом розгляду даної справи є спір про стягнення з відповідача вартості безпідставно отриманого майна за договором відповідального зберігання №150430 від 30.04.2015 р. в розмірі 361 251,00 грн. відповідно до положень ч. 1 ст. 1212, ст. 1213 ЦК України.

Враховуючи те, що судом вжито всіх необхідних заходів щодо повідомлення відповідача, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

29.04.2015 року між позивачем у даній справі (покупцем) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (постачальником) був укладений договір поставки б/н, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язався передати у власність покупцю майно, а саме: мотузки, фали та троси (далі - товар), у кількості та розмірах, визначених у Специфікації (Додаток №1 до цього договору), а покупець зобов'язався прийняти товар та сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі.

За умовами п. 3.1. договору поставки поставка здійснюється продавцем покупцю наступного дня після підписання цього договору та додатків до нього, які є невід'ємною його частиною.

Згідно з п. 3.2. договору поставки передача товару продавцем та прийняття товару покупцем засвідчується актом прийому-передачі майна (Додаток 2), який підписується сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання договору поставки фізична особа-підприємець ОСОБА_4 передав, а позивач прийняв у власність мотузки, фали та троси (товар) на загальну суму 361 251,00 грн., що підтверджується актом приймання-передачі від 29.04.2015 р.

Судом також встановлено, що 30.04.2015 р. між позивачем (замовником) та відповідачем (виконавцем) був укладений договір про відповідальне зберігання № 150430 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого замовник передає, а виконавець приймає на тимчасове відповідальне зберігання мотузки, фали та троси (далі - об'єкт зберігання) відповідно до переліку, викладеному в акті приймання-передачі об'єкту на зберігання, без права їх використання у господарському обороті виконавця протягом строку зберігання, з подальшим поверненням об'єкту зберігання замовнику без зміни його якісних та кількісних характеристик, а замовник гарантує, що об'єкт зберігання є його власністю та на момент укладення цього договору не обтяжений вимогами третіх осіб.

Згідно з п. 1.2. договору про відповідальне зберігання вартість об'єкту визначається сторонами в акті приймання передачі об'єкту на зберігання, із врахуванням ринкової вартості об'єкту скоригованої на ступінь зносу об'єкту зберігання, що у випадку існування видимих ознак його використання, за домовленістю сторін становить 1,5%.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання договору про відповідальне зберігання позивач передав відповідачеві на відповідальне зберігання зазначений у вищевказаному акті приймання-передачі від 29.04.2015 р. товар (мотузки, фали та троси) на загальну суму 361 251,00 грн., що підтверджується підписаним уповноваженими сторонами та скріпленим печаткою відповідача актом передачі на зберігання від 30.04.2015 р.

Відповідно до п. 1.3. договору про відповідальне зберігання адресою зберігання прийнятого відповідачем товару є м. Харків, вул. Марселя Кашена, 53.

Згідно з п. 1.5. договору про відповідальне зберігання строк зберігання становить один місяць.

За умовами п. 7.1. договору про відповідальне зберігання строк дії договору обчислюється з моменту передачі замовником об'єкту зберігання виконавцю, оформленого актом передачі за зберігання, до моменту повернення виконавцем об'єкту зберігання замовнику, оформленого актом зняття зі зберігання.

Разом з тим, у п. 7.2. договору про відповідальне зберігання визначено, що замовник має право в будь-який час вимагати повернення об'єкту зберігання від виконавця, а виконавець зобов'язаний повернути його на першу вимогу замовника незалежно від строку зберігання.

10.11.2015 р. позивач надіслав відповідачеві вимогу вих. №01-11 про повернення позивачеві не пізніше 7 (семи) календарних днів з моменту отримання вимоги прийнятого на зберігання товару згідно акту передачі на зберігання від 30.04.2015 р.

Однак відповідач залишив дану вимогу без задоволення, спірний товар позивачеві не повернув.

Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні зазначив, що відповідач не повернув позивачеві спірний товар в натурі у зв'язку з його втратою відповідачем.

При цьому представник позивача у судовому засіданні та у письмових поясненнях (вх.№13125 від 19.04.2016 р.) повідомив суду про те, що під час зустрічі представника позивача з представником відповідача (директором ОСОБА_1), останній повідомив про неможливість повернення спірного товару в натурі через відсутність у відповідача даного товару.

Відповідач, у свою чергу, у відзиві на позовну заяву (вх.№13126 від 19.04.2016 р.) визнав позовні вимоги в повному обсязі та визнав факт неповернення на вимогу позивача спірного товару в натурі.

Відповідно до частини 1 статті 35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Таким чином судом встановлено, що відповідач всупереч пункту 7.2. договору про відповідальне зберігання на першу вимогу позивача спірний товар на загальну суму 361 251,00 грн. позивачеві не повернув у зв'язку з втратою відповідачем спірного товару в натурі.

Позивач у позові просить суд стягнути з відповідача вартість безпідставно отриманого майна за договором про відповідальне зберігання за договором відповідального зберігання №150430 від 30.04.2015 р. в розмірі 361 251,00 грн. відповідно до положень ч. 1 ст. 1212, ст. 1213 ЦК України.

Надаючи правову кваліфікацію фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Взаємовідносини сторін за договором зберігання регулюються главою 66 ЦК України.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі статтею 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Згідно зі ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Згідно зі ст. 948 ЦК України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Відповідно до ст. 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов'язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі. Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків.

Згідно зі ст. 953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 1213 ЦК України у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Згідно з ч. 1 ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи той факт, що відповідач всупереч пункту 7.2. договору про відповідальне зберігання та ст. 953 ЦК України на першу вимогу позивача не повернув позивачеві спірний товар у зв'язку з його втратою відповідачем, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості безпідставно отриманого майна за договором відповідального зберігання №150430 від 30.04.2015 р. в розмірі 361 251,00 грн. відповідно до положень ч. 1 ст. 1212, ст. 1213 ЦК України обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача в повному обсязі (в розмірі 5 418,76 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 11, 184, 509, 525, 626, 628, 629, 936, 938, 943, 948, 949, 953, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4-3, 22, 32-35, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Арта -Торг" (62321, Харківська область, Дергачівський район, смт. Слатине, вул. Мира, 81, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61071, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) вартість безпідставно отриманого майна за договором відповідального зберігання №150430 від 30.04.2015 р. в розмірі 361 251,00 грн. та судовий збір в розмірі 5 418,76 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 21.04.2016 р.

Суддя О.В. Макаренко