ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

18.04.2016 р. Справа№ 914/1936/15

Суддя господарського суду Львівської області Мазовіта А.Б., при секретарі Юрків М.Г., розглянувши матеріали

за скаргою:Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК», м. Львів;
на дії:Відділу Державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, м.Дрогобич;
у справі:№ 914/1936/15
стягувач:Публічне акціонерне товариство «КРЕДОБАНК», м. Львів;
боржник: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, Львівська область, м. Дрогобич;

За участю представників:

від скаржника (стягувача): Кондратюк В.О., представник (довіреність №8472 від 24.02.2016 р.);

від боржника: не з'явився;

від ДВС: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «КРЕДОБАНК», м. Львів звернулося до Господарського суду Львівської області зі скаргою на дії Відділу Державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, м. Дрогобич у справі №914/1936/15.

Представник скаржника в судовому засіданні підтримав вимоги поданої скарги, просив задоволити.

Боржник та Відділ ДВС Дрогобицького МРУЮ Львівської області явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлені належним чином.

Розглянувши матеріали скарги, заслухавши пояснення представника скаржника, суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.07.2015 р. у справі №914/1936/15 позов задоволено повністю - стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» 19 951 грн. 50 коп. заборгованості по кредиту, 2491грн. 53 коп. заборгованості по сплаті процентів, 8 грн. 53 коп. заборгованості зі сплати комісії, 17 копійок пені у зв'язку із порушенням строків виконання зобов'язань за договором про надання овердрафту, 1 827 грн. 00 коп. судового збору.

14.08.2015 р. на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 20.07.2015 р. видано наказ.

29 лютого 2016 р. державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві (ВП №48796227) на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Повернення виконавчого документа стягувачу обґрунтовується тим, що згідно відповідей реєструючи органів рухомого чи нерухомого майна зареєстрованого за боржником на праві власності на яке може бути звернуто стягнення не виявлено, окрім 1/2 приватної спільної часткової частини квартири в АДРЕСА_1. Відповідно до ст. 371 ЦК України кредитор може пред'явити позов до суду про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на нього. Арешт на все рухоме чи нерухоме майно накладено, згідно відповідей банківських установ, кошти на арештованих рахунках - відсутні. На обліку в УПФУ в м. Дрогобичі як пенсіонер не числиться. Здійснені державним виконавцем, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території, а ст. 8 передбачено, що Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії.

Згідно ст. 45 ГПК України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Одним із заходів примусового виконання рішення суду є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника.

Згідно ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення чи земельну ділянку державний виконавець подає запит до відповідних місцевих органів, що здійснюють реєстрацію та облік майна, про належність такого майна боржнику на праві власності, а також перевіряє, чи не перебуває це майно під арештом.

Після надходження документального підтвердження належності боржнику на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна державний виконавець накладає на них арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідних реєстрів в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З огляду на викладене, державний виконавець зобов'язаний був вжити передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішення Господарського суду Львівської області від від 20.07.2015 р. у справі №914/1936/15.

Проте, з оскаржуваної постанови вбачається, що державним виконавцем вжито не всіх можливих заходів щодо виконання рішення суду. Зокрема, державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження було виявлено квартиру за адресою АДРЕСА_1, яка перебувала у спільній частковій власності боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Як зазначалося вище, у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця (ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження»).

Таким чином, державний виконавець, встановивши факт наявності у боржника нерухомого майна, яке перебуває в спільній частковій власності, повинен був, не повертаючи виконавчий документ стягувачу, звернутися до суду із поданням про визначення частки боржника та, після визначення частки, звернути стягнення на таке майно.

Натомість, державний виконавець, за наявності у боржника майна, виніс постанову про повернення виконавчого документа, зіславшись на п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що наведені стягувачем доводи щодо визнання недійсною постанови від 29.02.2016 р. про повернення виконавчого документа стягувачеві є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Оскільки постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа визнана судом недійсною, то додаткового визнання дій державного виконавця щодо винесення постанови незаконними не вимагається, оскільки суд, визнаючи оскаржувану постанову недійсною, встановив незаконність дій державного виконавця щодо винесення такої постанови.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід також зазначити, що згідно абз. 2 п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. №9 господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця, але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Відповідно до п.п. 11, 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи Національної поліції; у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

За змістом п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» заяви, подання учасників виконавчого провадження вирішуються господарським судами мотивованими ухвалами відповідно до вимог статей 86, 121-2 ГПК. У разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Наявність факту нездійснення державним виконавцем наданих йому прав не може свідчити про порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, вимога скаржника про зобов'язання державного виконавця винести постанову про примусовий привід боржника та зобов'язання державного виконавця звернутися до суду із поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон боржника до задоволення не підлягають, оскільки вчинення вказаних дій є правом, а не обов'язком державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 47, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» на дії Відділу Державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області задоволити частково.

2. Визнати недійсною постанову державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області від 29 лютого 2016 р. про повернення виконавчого документа стягувачеві (ВП №48796227).

3. В задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Суддя Мазовіта А.Б.