ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2016 р.Справа № 922/663/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства «Фріз-Колор», м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ТІС», м. Харків
про стягнення 971919,50 грн.
за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (договір про надання правової допомоги № 1/02 від 11.02.2016 р.)

відповідача не зявився

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Фріз-Колор», м. Київ (далі за текстом позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ТІС», м. Харків (далі за текстом відповідач) 9719191,50 грн., з яких:

587366,28 грн. основного боргу;

11806,73 грн. пені;

345923,18 грн. інфляційних;

26823,28 грн. 3% річних.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань щодо оплати за поставлений товар за укладеним між сторонами договором поставки № 12/01 від 03.01.2012 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.03.2016 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 29.03.2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.03.2016 р. розгляд справи відкладено на 19.04.2016 р. в звязку з неявкою на судове засідання представника відповідача та ненаданням учасниками судового процесу витребуваних документів.

Відповідач відзиву на позов не надав.

На судове засідання 19.04.2016 р. прибув представник позивача, який підтримує позицію, викладену в позовній заяві, просить її задовольнити.

Відповідач на судове засідання свого представника не направив, про причини неявки представника не повідомив.

В пункті 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», зокрема, зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Суд зазначає, що законодавство України, в тому числі ГПК України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 ЦК України та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

З метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, судом засобами поштового звязку направлялася ухвала від 10.03.2016 р. на адресу відповідача, зазначену в позовній заяві, та яка зазначена як юридична адреса підприємства відповідача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а. с. 42-44), проте вона повернулася на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 56-59).

На ту ж адресу судом направлено копію ухвали від 29.03.2016 р.

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 р. та затвердженої наказом Державної удової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28.

Оскільки неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справи за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 03.01.2012 р. між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № 12/01 (а. с. 14-15; далі за текстом договір), відповідно до умов якого (п. 1.1.) позивач, як постачальник, зобовязався постачати (передавати) товар у власність відповідача, як покупця, для використання у його підприємницькій діяльності, а покупець зобовязався прийняти вказаний товар та сплачувати за нього на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2. договору, предметом поставки є зразок керамічного фризу на розробку.

Відповідно до п. п. 2.1.1-2.1.2 договору, товар, вказаний в п.1.2 цього договору, поставляється покупцю партіями. Кожна партія товару визначається специфікацією/видатковою накладною, в якій зазначається: найменування товару, одиниця виміру, загальна кількість товару, що повинна постачатись в конкретній партії.

Згідно з п. 3.1.-3.3. договору, партія товару, що узгоджена відповідною специфікацією повинна бути поставлена покупцю не пізніше 14 днів з моменту здійснення замовлення покупцем. Перехід права власності відбувається в момент поставки відповідної партії товару, що оформлюється видатковою накладною/актом прийому-здачі. Пунктом постачання товару є склад покупця.

Пунктами 4.1 та 4.2 договору встановлено, що вартість кожної партії товару, що поставляється згідно з цим договором, визначається специфікаціями /видатковими накладними, що є невідємною частиною даного договору. Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються в безготівковому порядку, шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника протягом 90 днів з моменту поставки товару на склад покупця.

Відповідно до п. 5.2.2 договору покупець зобовязаний оплачувати товар згідно з умовами, визначеними у цьому договорі та в специфікаціях/накладних.

Згідно з п. 6.5. договору, у разі простроченя оплати за поставлений товар Покупець виплачує пеню у розмірі 0,05% від суми платежу (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент простроченя), за кожен день прострочення, до моменту повного виконання Покупцем свого зобовязання по оплаті.

Матеріали справи також свідчать, що на виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товар за видатковими накладними № РН-0000134 від 01.04.2014 р., № РН-0000147 від 08.04.2014 р., № РН-0000162 від 15.04.2014 р.,

№ РН-0000163 від 15.04.2014 р., № РН-0000178 від 22.04.2014 р., № РН-0000179 від 22.04.2014 р., № ВП-0000002 від 23.04.2014 р., № ВП-0000001 від 23.04.2014 р., № РН-0000180 від 29.04.2014 р., № РН-0000187 від 30.04.2014 р., № РН-0000204 від 06.05.2014 р., № РН-0000216 від 13.05.2014 р., № РН-0000227 від 20.05.2014 р., № РН-0000238 від 27.05.2014 р., № РН-0000253 від 03.06.2014 р., № РН-0000253 від 03.06.2014 р., № РН-0000262 від 10.06.2014 р., № РН-0000269 від 17.06.2014 р., № РН-0000285 від 24.06.2014 р., № РН-0000306 від 08.07.2014 р., № РН-0000316 від 15.07.2014 р., № РН-0000346 від 29.07.2014 р., № РН-0000347 від 31.07.2014 р., № РН-0000372 від 12.08.2014 р., № РН-0000418 від 08.09.2014 р., № РН-0000448 від 30.09.2014 р. (а. с. 16-41).

Проте, відповідач, всупереч умовам укладеного між сторонами договору за отриманий товар розрахувався лише частково, його заборгованість перед позивачем станом на момент звернення до суду складає 587366,28 грн.

Обставини щодо несплати зазначеної заборгованості стали підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в звязку з простроченням відповідачем своїх зобовязань за договором, позивачем на підставі умов цього договору та відповідних вимог чинного законодавства нараховано до стягнення з відповідача 11806,73 грн. пені, 345923,18 грн. інфляційних, 26823,28 грн. 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1-2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Згідно з ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не надав суду доказів виконання умов договору поставки № 12/01 від 03.01.2012 р. щодо сплати заборгованості за поставлений товар, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 587366,28 грн. боргу за зазначеним вище договором.

Стаття 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи те, що умовами укладеного між сторонами договору (п. 6.5) передбачено відповідальність відповідача за прострочення своїх зобовязань з оплати отриманого товару у вигляді сплати пені, вимоги позивача про її стягнення суд визнає правомірними.

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку пені (а.с. 10), суд приходить до висновку про те, що він здійснений з певними арифметичними помилками та неточностями.

Здійснивши відповідний розрахунок, та врахувавши той факт, що за змістом ст. 83 ГПК України, господарський суд позбавлений права виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання заінтересованої сторони, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 11806,73 грн. пені.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже було зазначено вище, в звязку з простроченням відповідачем виконання своїх зобовязань з оплати поставленого товару, позивачем нараховано до стягнення з відповідача інфляційні та річні на підставі ст. 625 ЦК України.

Розглянувши здійснений позивачем розрахунок інфляційних та річних (а.с. 13-15), суд приходить до висновку, що при його виготовленні останнім допущено певні арифметичні помилки та неточності, а також при здійсненні розрахунку інфляціних не враховано рекомендацій, які містить п. 3.2. постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

З здійснивши розрахунок інфляційних та річних з урахуванням зазначених положень закону та відповідних рекомендацій та Вищого господарського суду України, господарський суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення 335671,61 грн. інфляційних, та 26816,86 грн. річних.

В решті позову про стягнення інфляційних та річних слід відмовити в звязку з безпідставністю їх нарахування до стягнення.

З урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 14424,92 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ТІС» (адреса: 61057, Харківська область, м. Харків, вул. Сумська, 10; ) на користь Приватного підприємства «Фріз-Колор» (адреса: 02088, м. Київ, вул. Автотранспортна, 4; ) 587366,28 грн. основного боргу, 11806,73 грн. пені, 26816,86 грн. річних, 335671,61 грн. інфляційних, 14424,92 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2