РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2016Справа №910/536/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Машбудпроект»
до1. Казенного підприємства «Кіровгеологія» 2. Управління виробничо-технічного обслуговування Казенного підприємства «Кіровгеологія»
провизнання недійсним розірвання договору та зобов'язання виконувати умови договору
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача 1:Лушпієнко Ю.О., Бондаренко Р.В.
від відповідача 2:не з'явився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Машбудпроект» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Казенного підприємства «Кіровгеологія» (надалі - «Підприємство») та Управління виробничо-технічного обслуговування Казенного підприємства «Кіровгеологія» про визнання недійсним розірвання договору та зобов'язання виконувати умови договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем 1 неправомірно було розірвано договір підряду №74 від 30.03.2012 р., укладений між сторонами, шляхом односторонньої відмови від такого договору, а тому позивач просить суд визнати недійсним таке дострокове розірвання, визнати недійсною вимогу відповідача 2 про передачу кар'єру, та зобов'язати відповідача 1 виконувати зобов'язання за таким договором, а саме погодити з підрядником річні об'єми видобутку корисної копалини, а також розробити річний план розвитку гірничих робіт та погодити його в органах гірничого нагляду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.01.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 08.02.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.02.2016 р. розгляд справи відкладено на 22.02.2016 р. у зв'язку із неявкою представників сторін та неподанням витребуваних доказів.

18.02.2016 р. представником відповідача 1 до канцелярії суду подано клопотання про припинення провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору, в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на те, що відсутність у позивача доказів на підтвердження позовних вимог не є підставою для припинення провадження у справі згідно приписів ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Також 18.02.2016 р. представником відповідача 1 подано до канцелярії суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 проти задоволення позовних вимог заперечував, оскільки направлення позивачу листа №2/388-1 від 13.11.2015 р. не свідчить про розірвання договору підряду №74 від 30.03.2012 р. в односторонньому порядку, а вимога про передачу кар'єру була лише повідомленням про намір розпочати процедуру такої передачі в майбутньому.

22.02.2016 р. представником позивача подано до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій позивач просив суд визнати недійсним дострокове розірвання в односторонньому порядку договору підряду №74 від 30.03.2012 р., зобов'язати відповідача 1 не чинити перешкод у розробці позивачем Межиріцького родовища гранітів, а також зобов'язати відповідача 1 виконувати зобов'язання за вказаним договором, а саме: погодити з підрядником річні об'єми видобутку корисної копалини, а також розробити річний план розвитку гірничих робіт та погодити його в органах гірничого нагляду.

Вказана заява не була прийнята судом до розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 р. ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Як вбачається із поданої позивачем заяви про зміну позову, за своєю правовою природою вона є заявою про зміну предмету позову.

Пунктом 3.12 вказаної постанови пленуму Вищого господарського суду України визначено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Суд відзначає, що всупереч ст. 57 Господарського процесуального кодексу України позивачем не було надано суду доказів направлення такої заяви на адреси відповідачів у справі, у зв'язку з чим подана заява залишається без розгляду і приєднується до матеріалів справи.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 22.02.2016 р., 14.03.2016 р. та 30.03.2016 р. розгляд справи відкладався на 14.03.2016 р., 30.03.2016 р. та 06.04.2016 р. з незалежних від суду обставин.

Представник позивача, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, а його пояснення стосовно суті спору були заслухані судом в попередніх судових засіданнях.

В судове засідання представники відповідача 1 з'явилися, надали пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечували з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач та відповідач 2 повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач 2 був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України та здійснювалася фіксація судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача 1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.03.2012 р. між Підприємством (замовник), Управлінням виробничо-технічного обслуговування Казенного підприємства «Кіровгеологія» (оператор) та Товариством (підрядник) був укладений договір підряду №74 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого підрядник зобов'язується виконувати підрядні роботи визначені в статті 2 цього договору, а замовник зобов'язується приймати ці роботи та оплачувати їх.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що за даним договором підрядник виконує комплекс робіт по розробці Межиріцького родовища гранітів, а саме: гірничо-підготовчі роботи; видобувні та відвальні роботи; виготовлення товарної продукції (блоків) та доставку її на склад замовника.

За змістом п. 3.1 Договору предметом підряду за даним договором є видобування підрядником блоків граніту Межиріцького родовища гранітів в межах проектної потужності даного родовища. По якості блоки граніту повинні відповідати ДСТУ Е EN 1469:2007.

Відповідно до п. 4.6 Договору замовник, зокрема, зобов'язується на термін дії договору забезпечувати підрядника проектно-технічною документацією, необхідною для розробки родовища згідно вимог чинного законодавства України, а також на підставі погоджених з підрядником річних об'ємів видобутку корисної копалини, розробляє річний план розвитку гірничих робіт та погоджує його в органах гірничого нагляду.

Пунктами 8.1 та 8.2 Договору встановлено, що він набуває чинності з моменту підписання його сторонами; договір діє до 2022 року.

Листом №2/388-1 від 13.11.2015 р. Підприємство повідомило Товариство про розірвання Договору у зв'язку з встановленням Центральним міжрегіональним відділом Департаменту державного геологічного контролю Державної служби геології та надр України наявності порушень вимог законодавства у сфері надрокористування підрядником за договором. До вказаного листа відповідачем 1 були надані два примірника додаткової угоди до Договору про його розірвання, які позивачем підписані не були.

Також листом №2 від 04.01.2016 р. Управлінням виробничо-технічного обслуговування Підприємства повідомило позивача про початок процедури передачі Межирічського кар'єру.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю підстав, на думку позивача, для визнання недійсним дострокове розірвання Договору, а також визнання недійсною вимогу відповідача 2 про передачу кар'єру.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 202 Цивільного кодексу України одностороння відмова від договору за загальним правилом кваліфікується як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спрямованим на виникнення юридичних наслідків цивільно-правового характеру.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним правочину, позивач має довести як наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, так і наявність його порушеного права.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд відзначає, що позивачем під час розгляду даної справи не доведено суду яким чином повідомлення Підприємства про розірвання Договору, що міститься в листі №2/388-1 від 13.11.2015 р., суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також порушує його права та законні інтереси.

Більш того, з пояснень представників відповідача 1 вбачається, що в зазначеному листі Підприємство лише повідомило позивача про те, що має намір вчинити дії щодо розірвання Договору, а не розірвало такий Договір в односторонньому порядку, оскільки вказаний лист всупереч приписам п. 8.4 Договору не містить дати, з якої такий договір вважається розірваним.

Відтак, уповноваженими представниками відповідача взагалі заперечується факт розірвання Підприємством Договору, тобто факт вчинення оспорюваного у даній справі правочину.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання недійсним дострокового розірвання Договору, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

Також позивачем заявлено вимогу про зобов'язання відповідача 1 виконувати зобов'язання за Договором, а саме погодити з підрядником річні об'єми видобутку корисної копалини, а також розробити річний план розвитку гірничих робіт та погодити його в органах гірничого нагляду.

Відповідно до п. 4.6 Договору замовник, зокрема, зобов'язується на термін дії договору забезпечувати підрядника проектно-технічною документацією, необхідною для розробки родовища згідно вимог чинного законодавства України, а також на підставі погоджених з підрядником річних об'ємів видобутку корисної копалини, розробляє річний план розвитку гірничих робіт та погоджує його в органах гірничого нагляду.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В той же час, сторонами не було визначено строків виконання відповідачем 1 зобов'язання з погодження річних об'ємів видобутку корисної копалини, а також розроблення річного плану розвитку гірничих робіт та погодження його в органах гірничого нагляду.

Більш того, сторонами не було погоджено порядку виконання відповідачем таких зобов'язань, тобто не визначено які саме дії відповідачу 1 необхідно вчинити з метою розроблення річного плану розвитку гірничих робіт та погодження його в органах гірничого нагляду.

За таких обставин, позивачем не доведено суду, що строк виконання відповідачем зобов'язань за Договором на момент звернення позивача до суду настав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто, зазначена стаття передбачає, що порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог Товариства до Підприємства необхідно відмовити повністю.

Стосовно позовних вимог Товариства, заявлених до відповідача 2 про визнання недійсної вимоги відповідача 2 про передачу кар'єру, суд відзначає наступне.

Як встановлено ст. 21 Господарського процесуального кодексу України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як роз'яснено в п. 1.7 постанови № 18 від 26.12.2011 р. пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», відповідно до чинного законодавства, зокрема, Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України «Про господарські товариства», «Про акціонерні товариства», «Про банки і банківську діяльність», юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами.

Коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. При цьому слід мати на увазі, що стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу.

Відповідно до ст. 95 Цивільного кодексу України представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

Як вбачається з матеріалів справи, Управління виробничо-технічного обслуговування Казенного підприємства «Кіровгеологія» не є юридичною особою, а є структурним підрозділом Казенного підприємства «Кіровгеологія».

Тобто, у даному випадку, позов заявлено до відповідача 2 - структурного підрозділу, який не є юридичною особою та не може бути стороною у справі.

За змістом п.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 4.2.5 постанови пленуму № 18 від 26.12.2011 р. роз'яснено, що провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на пункт 1 частини першої статті 80 ГПК, якщо при розгляді справи буде встановлено, що позов подано позивачем або до відповідача, який не має статусу юридичної особи або громадянина - суб'єкта підприємницької діяльності і не є учасником корпоративних відносин.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача 2 має бути припинено на підставі п.1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 49, ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Машбудпроект» до Казенного підприємства «Кіровгеологія» відмовити повністю.

2. Провадження у справі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Машбудпроект» до Управління виробничо-технічного обслуговування Казенного підприємства «Кіровгеологія» припинити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.04.2016 р.

Суддя В.П. Босий