ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

"22" квітня 2016 р. Справа № 2-2/1845-2009

Суддя Горбасенко П.В., розглянувши скаргу Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі

за позовом Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України

до Орендного підприємства Кримтеплокомуненерго

про стягнення 35 116 511, 19 грн

За участю представників:

від позивача: не зявилися;

від відповідача: не зявилися;

від ВДВС: ОСОБА_1 (дов. № 20/22/490 від 30.12.2015).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 02.06.2009 (суддя Толпиго В.І.) у справі № 2-2/1845-2009 позов задоволено частково; стягнуто з Орендного підприємства Кримтеплокомуненерго на користь Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України 22 317 676, 31 грн боргу, 1 795 490, 24 грн інфляційних, 230 472, 98 грн річних, 924 702, 55 грн пені, 19 020, 19 грн державного мита та 88, 01 грн витрат по інформаційно-технічному забезпеченню судового процесу; у частині стягнення 924 702, 55 грн пені у позові відмовлено.

15.06.2009, на виконання рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 02.06.2009 у справі № 2-2/1845-2009, видано наказ.

26.02.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України надійшла скарга на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України № 31/13-599 від 16.02.2016 (вх. № 64/16 від 26.02.2016), згідно якої останній просив суд: визнати неправомірною бездіяльність органу державної виконавчої служби, що призвело до невиконання наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 15.06.2009 у справі № 2-2/1845-2009 та нестягненні грошових коштів на користь Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України. Вказана скарга мотивована тим, що державним виконавцем з моменту відкриття виконавчого провадження не було вжито всіх передбачених Законом України Про виконавче провадження примусових дій спрямованих на виконання рішення суду.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.02.2016 розгляд скарги призначено на 18.03.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.03.2016 розгляд скарги відкладено на 01.04.2016.

01.04.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від представника Департаменту ДВС Міністерства юстиції України надійшли заперечення на скаргу на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України (вх. № 6899/16 від 01.04.2016).

Відповідно до поданих заперечень, Департамент ДВС Міністерства юстиції України зазначив, що вважає вимоги, викладені у скарзі, такими, що не підлягають задоволенню, з тих підстав, що державним виконавцем вживалися всі заходи для виконання наказу, а саме 16.05.2013 винесено постанову про арешт коштів боржника. Направлялися запити до ДПС України, органів Укрдержреєстру, Держтехнагляду, Держгірпромнагляду та УДАІ щодо надання інформації стосовно належного боржнику майна, техніки та транспортних засобів.

Також, представник Департаменту ДВС Міністерства юстиції України зазначив, що скаржник не скористався своїм правом повторного предявлення виконавчого документа до виконання, та вказував, що під час перебування виконавчого документа на виконанні, скаржником по даному виконавчому провадженні будь-яких заяв, клопотань, скарг, зауважень до державного виконавця відділу примусово виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України не надходило.

Ухвалою господарського суду Київської області від 01.04.2016 розгляд скарги відкладено на 22.04.2016.

У судовому засіданні 22.04.2016 представник органу ДВС заперечив проти задоволення скарги.

Представники сторін у судове засідання 22.04.2016 не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду скарги були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена. Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги. За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку.

Статтею 124 Конституції та статтею 115 ГПК України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України „Про виконавче провадження.

Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом. Накази про стягнення судового збору надсилаються до місцевих органів державної податкової служби. Якщо судом було вжито заходів щодо забезпечення позову за заявою осіб, на користь яких ухвалено судове рішення, суд разом із виконавчим листом видає копію документів, що підтверджують виконання ухвали суду про забезпечення позову. У разі повного або часткового задоволення первісного і зустрічного позовів накази про стягнення грошових сум видаються окремо по кожному позову. Якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів, або проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях, видаються накази із зазначенням тієї частини судового рішення, яка підлягає виконанню за даним наказом (ст. 116 ГПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України Про державну виконавчу службу, державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Згідно з приписами ст. 1 Закону України Про виконавче провадження, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Стаття 2 Закону України Про виконавче провадження передбачає, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу.

Згідно з приписами статті 11 Закону України Про виконавче провадження, державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Отже обовязком саме органів виконавчої служби є забезпечення повного, своєчасного та неупередженого виконання рішення суду.

Згідно із ч. 1 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У відповідності з приписами ст. 32 Закону України Про виконавче провадження, заходами примусового виконання рішень є, в тому числі, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника.

13.07.2009 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції (надалі виконавець) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 13675269 з примусового виконання наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 15.06.2009 у справі № 2-2/1845-2009.

Постановами від 16.05.2013 виконавцем було стягнуто з боржника виконавчий збір, накладено арешт на кошти боржника, приєднано виконавче провадження № 13675269 до складу зведеного виконавчого провадження щодо боржника, загальна сума стягнення по якому становила 325121902,89 гривень.

Під час здійснення виконавчого провадження, з підстав передбачених п. 15 ч. 1. ст. 37 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження щодо боржника неодноразово зупинялося з огляду на застосування до боржника процедури погашення заборгованості підприємствами паливо-енергетичного комплексу, визначеної Законом України Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу.

31.12.2015 виконавцем було винесено постанову про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження та постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2, 9 ст. 47 ЗУ Про виконавче провадження.

Постанова про повернення виконавчого документу обґрунтована тим, що боржник знаходиться на території Автономної республіки Крим, на якій Законом України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України заборонено вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а державний виконавець позбавлений можливості звернути стягнення на майно боржника та перевірити його майновий стан.

Посилаючись на вчинення виконавцем неправомірної бездіяльності яка полягає у безпідставному зволіканні із вчинення своєчасного та повного виконання рішення, незастосуванні виконавцем усіх наданих йому повноважень щодо перевірки майнового стану боржника, виявлення його майна та здійснення заходів з примусового виконання рішення в період, що передував окупації території АРК, скаржник звернувся до суду із даною скаргою та просить визнати неправомірною бездіяльність виконавця, що призвело до невиконання рішення суду та не стягнення на його користь грошових коштів.

Судом встановлено, що в межах виконавчого провадження боржником за розглядуваним виконавчим документом сплачено 22 317 676 грн та 140 000 грн 3 % річних, списано 140 000 грн 3 % річних, 1 795 490,24 грн інфляційних втрат, 924 702,55 грн пені, та залишок боргу становить 19 108,20 грн гривень, отже суд констатує той факт, що рішення господарського суду Автономної республіки Крим від 02.06.2009, не дивлячись на тривалий час перебування виконавчого документу на виконанні у виконавця, в повній мірі не виконано.

Скаржник в скарзі не заперечує правомірності зупинення виконавцем розглядуваного виконавчого провадження, отже суд виходить з презумпції правомірності таких дій виконавця.

Водночас, скаржник посилається на те, що строк, визначений п. 3.4. ст. 3 Закону України Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу, протягом якого до боржника застосовується процедура погашення заборгованості, що власне і є підставою для зупинення виконавчого провадження, Законами від 13.01.2011 № 2940-VI, 15.05.2013 № 238-VII, 03.07.2014 № 571-VII та 14.05.2015 № 423 VIII неодноразово продовжувався та встановлювався до 01.01.2013, 01.01.2014, 01.01.2016 та 01.09.2015 відповідно, тобто виконавець, протягом тривалого часу коли існувала перерва у дії п. 3.4. ст. 3 зазначеного Закону, мав вчиняти усі можливі заходи з примусового виконання рішення суду.

Перевіряючи доводи скаржника в цій частині суд приходить до висновку, що дійсно, з 01.01.2013 по 15.05.2013, з 01.01.2014 по 03.07.2014 та з 01.09.2015 року положення п. 3.4. ст. 3 Закону України Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу не діяли, тобто виконавець не був обмежений у своїх повноваженнях щодо вчинення примусового виконання рішення суду.

До своїх заперечень виконавцем надано копії вимог направлених до ДПС України, органів Укрдержреєстру, Держтехнагляду, Держгірпромнагляду та УДАІ щодо надання інформації стосовно належного боржнику майна, техніки та транспортних засобів.

Водночас матеріали виконавчого провадження не містять інформації, що була надана за результатами направлення таких вимог, та відомостей щодо реагування виконавця на ненадання таких відповідей.

Крім того, згідно приписів частини 8 статті 52 Закону України Про виконавче провадження, державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Відповідно до пункту 1.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 02.04.2012, під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Надані суду матеріали виконавчого провадження не засвідчують факт дотримання виконавцем наведених приписів законодавства, що є свідченням бездіяльності виконавця щодо невжиття усіх можливих заходів з метою забезпечення повного та своєчасного виконання рішення.

Висновки суду про задоволення скарги, ґрунтуються також на положеннях ч. 4 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження, відповідно до якої протягом строку, на який виконавче провадження зупинено, виконавчі дії не провадяться. Накладений державним виконавцем арешт на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, не знімається. У період зупинення виконавчого провадження державний виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів щодо розшуку боржника (його майна) або перевірки його майнового стану.

Отже зупинення виконавчого провадження щодо боржника, що тривало значний час, не було перешкодою для здійснення виконавцем усіх можливих заходів для розшуку майна боржника та перевірки його майнового стану.

Про неможливість перевірки майнового стану виконавець зазначив лише в постанові про повернення виконавчого документу від 31.12.2015, вказавши, що перевірити майновий стан боржника неможливо через перебування його майна на територій АРК Крим, що станом на час прийняття постанови про повернення виконавчого документи є окупованою територією.

Жодних обєктивних доказів вчинення дій з метою перевірки майнового стану боржника протягом всього часу перебування виконавчого документу на виконанні, включаючи час зупинення виконавчого провадження, виконавцем до матеріалів справи не додано, що зумовлює висновки суду про невиправдану бездіяльність виконавця в цій частині.

Заперечуючи проти скарги виконавець посилається на той факт, що ним вживалися заходи з метою арешту грошових коштів боржника та щодо цього було прийнято постанову від 16.05.2013.

Так, постановою від 16.05.2013 старшим державним виконавцем Кедою М.В. винесено постанову про арешт коштів боржника у межах суми 325121902,89 гривень.

Постановою начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби України від 28.05.2013 зазначену постанову скасовано повністю через те, що боржником в значній частині проведено погашення заборгованості перед стягувачем.

В цій же постанові зобовязано державного виконавця провести виконавчі дії та вжити подальші заходи примусового виконання рішень в межах наявного залишку заборгованості.

З наданих до матеріалів справи доказів, матеріалів виконавчого провадження судом не вбачається вжиття виконавцем усіх можливих заходів за для звернення стягнення на грошові кошти, виявлення та звернення стягнення на майно, належне боржникові.

Скасування арешту з підстав його накладання на суму, що в перебігу проведення виконавчого провадження суттєво змінилася у бік зменшення, покладало на державного виконавця обовязок щодо вчинення нового арешту у межах дійсної суми заборгованості, відомості про яку наявні в матеріалах виконавчого провадження.

Як вбачається виконавець обмежився лише виставленням через банківські установи, в яких відкриті рахунки боржника в квітні, травні 2014 року та в грудні 2015 року платіжних вимог на примусове списання суми боргу, але такі дії не впливають на висновки суду про наявність ознак бездіяльності з боку виконавця та незаконного не застосування виконавцем усіх доступних йому механізмів і процедур з метою повного виконання рішення, що призвело до не виконання наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 15.06.2009 у справі № 2-2/1845-2009 та не стягнення грошових коштів на користь ДК Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України.

В своїх запереченнях проти скарги, представник департаменту посилався на пропуск скаржником строку на оскарження бездіяльності виконавця.

Надаючи доводам виконавця в цій частині, належну юридичну оцінку, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Пунктом 9.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України № 9 від 17.10.2012 якщо обов'язок органу Державної виконавчої служби вчинити певну дію прямо передбачено законом, але строк її вчинення не зазначений, то бездіяльність даного органу може бути оскаржена в будь-який час, коли скаржник дійде висновку про порушення у зв'язку з цією бездіяльністю його прав і охоронюваних законом інтересів, оскільки правопорушення є таким, що триває в часі.

Отже в даному випадку скаржником строк на оскарження бездіяльності виконавця не пропущено.

Доводи виконавця, що за період перебування виконавчого провадження будь-яких заяв клопотань, скарг, зауважень до виконавця від скаржника не надходило судом до уваги, у якості аргументів безпідставності скарги, не приймаються, адже, як вже зазначалося, скаржник не обмежений у праві у будь-який час оскаржити бездіяльність виконавця, якщо дійде висновку, що нею порушено його права.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст.ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити повністю.

2. Визнати неправомірною бездіяльність органу державної виконавчої служби, що призвело до невиконання наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 15.06.2009 у справі № 2-2/1845-2009 та нестягненні грошових коштів на користь Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України.

3. Копію ухвали надіслати учасникам провадження.

Суддя П.В.Горбасенко