РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2016Справа №910/1017/16

За позовом Центральної міської бібліотеки для дітей ім. Ш. Кобера і В. Хоменко Миколаївської Централізованої бібліотечної системи для дітей

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Ідея"

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Пригунова А.Б.

Представники: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Центральна міська бібліотека для дітей ім. Ш. Кобера і В. Хоменко Миколаївської Централізованої бібліотечної системи для дітей звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Ідея» про зобов'язання повернути переплату з урахуванням індексу інфляції в розмірі 56 047, 11 грн. та відшкодувати пеню згідно договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. в розмірі 6 600, 31 грн. Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язань за договором № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. щодо поставки товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2016 р. порушено провадження у справі № 910/1017/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Позивач подав письмові пояснення по справі, у яких зазначає, що умова договору щодо обов'язку Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Ідея» сплатити штрафні санкції у розмірі 120 % від облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення поставки товару та повернути позивачу кошти у урахуванням індексу інфляції - у разі здійснення попередньої оплати, відповідає положенням ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України.

Розгляд справи відкладався в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

13.04.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Центральна міська бібліотека для дітей ім. Ш. Кобера і В. Хоменко Миколаївської Централізованої бібліотечної системи для дітей подала клопотання про зміну підстави позовних вимог та уточнення письмових пояснень, у якому зазначає, що у позовній заяві помилково вказано, що підставою позову є п. 5.7. договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р., в той час як фактично заявлені позивачем вимоги відповідають змісту п. 7.2. договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р.

При цьому, позивачем надано нову редакцію позовної заяви, у якій зазначено, що вимоги позивача ґрунтуються на приписах п. 7.2. договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р.,/.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з п.п. 3.11., 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Господарським процесуальним кодексом України не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Відтак, нормами господарського процесуального законодавства України не передбачено подання іншого (нового) позову у процесі провадження у справі, а зміна підстав позову допускається лише до початку розгляду справи по суті.

В той же час, у судовому засіданні 14.03.2016 р. суд перейшов до розгляду справи № 910/1017/16 по суті, що підтверджується відповідним протоколом (формуляром) судового засідання від 14.03.2016 р., що, в свою чергу, унеможливлює, зміну підстав позову у даній справі.

Між тим, дослідивши зміст поданого позивачем клопотання, суд дійшов висновку, що останнім фактично не змінюються підстави позову, а лише вказується про допущені описки під час складання позову, у зв'язку з чим суд приймає до розгляду вказане клопотання та враховує його при розгляді даної справи по суті.

У дане судове засідання представники сторін не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

При цьому суд відзначає, що ухвали суду направлялись відповідачу на вказану в позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців адресу та повернуті до Господарського суду міста Києва за закінченням встановленого терміну зберігання.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що учасники були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представників сторін не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

У судовому засіданні 18.04.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.05.2015 р. між Центральною міською бібліотекою для дітей ім. Ш. Кобера і В. Хоменко та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Ідея" укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 780202-16, за умовами якого відповідач зобов'язався у другому півріччі 2015 року поставити позивачу періодичні видання, визначені специфікацією, а позивач - прийняти та оплатити їх.

Відповідно до п.п. 3.1., 4.1. договору його ціна становить 55 870, 05 грн. Розрахунки проводяться шляхом попередньої оплати.

Відповідно до п. 5.1. договору товар поставляється партіями 1-5 разів на тиждень протягом року.

Згідно з п. 7.2. договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань при закупівлі товару за бюджетні кошти відповідач сплачує позивачу штрафні санкції у розмірі 120 % від облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення поставки, а у разі здійснення попередньої оплати, відповідач, крім сплати зазначених штрафних санкцій, повертає позивачу кошти з урахуванням індексу інфляції.

Договір, відповідно до п. 10.1. набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015 р. або до повного виконання зобов'язань сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем перераховано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Ідея" грошові кошти у розмірі 55 870, 05 грн., у якості оплати за періодичні видання на друге півріччя 2015 року за договором № 78-2012-16 від 05.05.2015 р., що підтверджується платіжним доручення, засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідач не виконав зобов'язання за договором № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. щодо поставки періодичних видань у другому півріччі 2015 року, у зв'язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Ідея" зобов'язано повернути Центральній міській бібліотеці для дітей ім. Ш. Кобера і В. Хоменко попередню оплату з урахуванням індексу інфляції у розмірі 56 047, 11 грн. та сплатити передбачену договором пеню, що становить 6 600, 31 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Проаналізувавши змісті договору, а також положення чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що за змістом зобов'язання, що випливає із договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. він є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Частиною 1 статті 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За умовами договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. поставка товару (періодичних видання) мала здійснюватись у другому півріччі, а відтак - наразі строк виконання відповідачем зобов'язань є таким, що настав.

Водночас доказів виконання зобов'язань щодо поставки Центральній міській бібліотеці для дітей ім. Ш. Кобера і В. Хоменко обумовленого договором № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. товару відповідачем не надано, обставин щодо наявності об'єктивних причин неможливості виконання договірних зобов'язань не наведено.

За таких обставин, суд дійшов висновку про порушення відповідачем умов договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р., а також положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України.

За приписами ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України кожній особі гарантовано право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в один із наведених способів та визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд враховує, що документально підтверджених відомостей щодо оспорення договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. та/або визнання його недійсним матеріали справи не містять, а відтак - договір є обов'язком для виконання його сторонами.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, з огляду на відсутність доказів виконання відповідачем умов договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р., враховуючи встановлені договором № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. наслідки його порушення, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Ідея" повернути Центральній міській бібліотеці для дітей ім. Ш. Кобера і В. Хоменко попередню оплату.

Стосовно нарахування позивачем інфляції на суму попередньої оплати, що передбачено п. 7.2. договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. за період з 01.06.2015 р. до 15.01.2016 р., суд відзначає, що інфляцією є надмірне збільшення маси паперових грошей, що перебувають в обігу, порівняно з масою реально пропонованого товару й послуг, ціни на які зростають через падіння купівельної спроможності грошей.

За визначенням Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524, 533 Цивільного кодексу України грошовим визнається виражене в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Тобто, умовою застосування індексу інфляції є порушення грошового зобов'язання, в той час як у даному випадку позивач нараховує інфляційні втрати на суму попередньої оплати з 01.06.2015 р., тобто з наступного дня, після укладення договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р.

Суд враховує, що умовами договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. не встановлено конкретних строків поставки товару, а лише визначено, що така поставка має здійснюватись у другому півріччі 2015 року та встановлено строк дії договору до 31.12.2015 р..

Відтак, за висновком суду, обов'язок відповідача щодо повернення попередньої плати виник у зв'язку із закінченням календарного 2015 року та, відповідно, строку дії договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р., тобто з 01.01.2016 р.

В той же час, здійснивши розрахунок інфляційних втрат за період з 01.01.2016 р. (дата виникнення заборгованості) до 15.01.2016 р. (дата, визначена позивачем самостійно), судом встановлено, що грошові кошти за вказаний період не підлягають індексації.

Щодо передбачених договором № 78-2012-16 від 05.05.2015 р., штрафних санкції за невиконання відповідачем зобов'язань у розмірі 120 % від облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення поставки товару, суд відзначає, що вказана санкція за своєю правовою природою є пенею, застосування якої передбачено ст. 549 Цивільного кодексу України.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас, як зазначалось вище, сторонами не конкретизовано строк поставки кожної партії товару, а лише визначено її граничний строк - друге півріччя 2015 року.

Між тим, виходячи зі змісту позову, позивач здійснює нарахування пені за період з 01.10.2015 р. до 15.01.2016 р., стверджуючи про розірвання договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. у зв'язку з направленням відповідного повідомлення від 25.09.2015 р.

З приводу наведеного суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься повідомлення Центральної міської бібліотеки для дітей ім. Ш. Кобера і В. Хоменко про розірвання договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. через 60 днів після отримання відповідачем такого повідомлення та необхідність повернути сплачені грошові кошти у розмірі 55 875, 05 грн.

Відповідно до п. 6.2.1. договору позивач маж право достроково розірвати договір у разі невиконання відповідачем зобов'язань, повідомивши про це його у 60-денний строк.

В той же час, з наданого позивачем опису вкладення вбачається, що на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Ідея", вказану в договорі № 78-2012-16 від 05.05.2015 р., направлено копію договору, копію платіжного доручення та перелік періодичних видань та не вказано про направлення повідомлення щодо розірвання вказаного договору.

Будь-яких інших доказів направлення позивачем на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Ідея" повідомлення про розірвання договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. та повернення попередньої оплати матеріали справи не містять.

Відтак, як вже зазначалось вище, суд вважає, що договір № 78-2012-16 від 05.05.2015 р. припинив свою дію 31.12.2015 р. у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Таким чином, суд вважає, що пеня підлягає нарахуванню з 01.01.2016 р. (дата прострочення поставки) до 15.01.2016 р. (дата, визначена позивачем самостійно) та за розрахунком суду, який виконаний з урахуванням приписів п. 7.2. договору № 78-2012-16 від 05.05.2015 р., становить 605, 83 грн.

Підсумовуючи вищевикладене, здійснивши оцінку наявних у справі доказів та наведених обґрунтувань за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у разі задоволення позову, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В той же час, оскільки при зверненні до суду, позивачем сплачений судовий збір за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір», сума судового збору підлягає відшкодуванню у повному обсязі.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Центральної міської бібліотеки для дітей ім. Ш. Кобера і В. Хоменко Миколаївської Централізованої бібліотечної системи для дітей задовольнити частково.

2. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Ідея" (01103, м. Київ, вул. Німанська, 10, ) повернути Центральній міській бібліотеці для дітей ім. Ш. Кобера і В. Хоменко Миколаївської Централізованої бібліотечної системи для дітей (54003, м. Миколаїв, пр. Леніна, 173, ) попередню оплату у розмірі 55 870, 05 (п'ятдесят п'ять тисяч вісімсот сімдесят грн. 05 коп.) грн., пеню у розмірі 605, 83 (шістсот п'ять грн. 83 коп.) грн. та 1 378, 00 (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.) грн. - судового збору.

3. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 25.04.2016 р. .

Суддя Пригунова А.Б.