ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.04.16 Справа № 904/1327/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІРЕМ-ОЙЛ", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРТЕКС-ЛЕНД", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору комісії

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 -представник за дов. б/н від 18.08.14

від відповідача: ОСОБА_2 - представник за дов. № 1101/2016 від 11.01.16

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УНІРЕМ-ОЙЛ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мартекс-Ленд" про визнання недійсним договору комісії № УО/06-09 від 01.06.2009.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що при укладанні договору волевиявлення ТОВ "УНІРЕМ-ОЙЛ" не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки особа, яка станом на дату укладання договору була директором товариства, діяла всупереч його інтересам, розпоряджаючись основними фондами ТОВ «УНІРЕМ-ОЙЛ» та посилається на витяг із кримінального провадження № 0000012 та №0000424.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 21.03.2016.

17.03.2016 відповідач надіслав відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви ТОВ "Унірем-Ойл" у зв'язку зі спливом строку позовної давності для звернення до суду. Відповідач зазначає, що рішенням у справі № 910/26902/15 від 28.01.2016 з позивача стягнуто заборгованість за договором комісії № УО/06-09 від 01.06.2009 в розмірі 1000000 грн. на користь відповідача в даній справі. Крім того, вказує на те, що ані в провадженні № 910/26902/15, ані в провадженні про банкрутство ТОВ "Унірем-Ойл" не заперечувало щодо дійсності договору № УО/06-09 від 01.06.2009, який документально підтверджений. Також, відповідач посилається на п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11, в якому, зокрема, зазначається, що дії позивача, а саме отримання коштів та розпорядження ними, свідчать про повне схвалення правочину.

21.03.2016 позивач надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 21.03.2016 розгляд справи було відкладено на 11.04.2016.

11.04.2016 від позивача надійшло клопотання про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У судовому засіданні 11.04.2016, на підставі вищезазначеного клопотання позивача, відповідно до ч. 7 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України, здійснювався запис судової справи № 904/1327/16 за допомогою технічних засобів, а саме: автоматизованої системи "Документообіг господарських судів". Для архівного оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер № 1001172ME21573.

11.04.2016 позивач подав до суду клопотання про залучення до участі у справі Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Згідно ст. 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі. Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

З матеріалів справи не вбачається, що рішення суду у даній справі може вплинути на будь-які права або обов'язки Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні клопотання позивача про залучення Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача відмовлено.

Також, 11.04.2016 позивача у судовому засідання подав до суду клопотання про призначення у справі судової-економічної експертизи для встановлення вчинення фіктивного правочину без настання правових наслідків, крім створення штучної заборгованості. У даному клопотанні позивач просить суд призначити судову економічну експертизу, проведення якої доручити експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз та на розгляд експерта поставити наступні питання: - чи підтверджується документально розмір заборгованості ТОВ «Унірем-Ойл» перед ТОВ «Мартекс-Ленд» за договором комісії № УО/06-09 від 01.06.2009 року? - чи могло ТОВ «Унірем-Ойл» виконати зобов'язання за договором комісії № УО/06-09 від 01.06.2009 року, а саме, поставити (купити) майно для ТОВ «Мартекс-Ленд», враховуючи, що ТОВ «Унірем-Ойл» не отримало грошові кошти для виконання умов договору комісії № УО/06-09 від 01.06.2009 року?

У судовому засіданні 11.04.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.06.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАРТЕКС-ЛЕНД» (далі - відповідач, комітент) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УНІРЕМ- ОЙЛ» (надалі - позивач, комісіонер) було укладено договір комісії № У0/06-09 (надалі - договір).

Згідно п. 1.1 договору, комісіонер зобов'язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити від свого імені та за рахунок комітента один або кілька договорів поставки та передати все отримане за договором поставки комітенту.

Відповідно до підпункту 2.1.1 пункту 2.1 договору комісіонер зобов'язаний провести необхідну комерційно-маркетингову роботу, знайти постачальника, провести всю переддоговірну роботу й укласти з постачальником договір поставки відповідно до вказівок комітента, викладених в пункті 1.2 договору на найбільш вигідних для останнього умовах у термін до 01.10.2009.

Згідно підпункту 3.1.1 пункту 3.1 договору, комітент в термін до 31 (тридцять першого) серпня 2009 року зобов'язаний перерахувати в безготівковій формі на поточний рахунок, визначений Комісіонером, грошові кошти на загальну суму 6000000 (шість мільйонів) гривень 00 копійок, в тому числі ПДВ (20%), для придбання Товару за Договором поставки.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання зобов'язань згідно умов договору, ТОВ «МАРТЕКС-ЛЕНД» було перераховано на поточний рахунок ТОВ «УНІРЕМ-ОЙЛ» грошові кошти на загальну суму 6000000 (шість мільйонів) гривень, в тому числі ПДВ (20%), що підтверджується наступними платіжними дорученнями:

- №12 від 10.08.2009 на суму 800000 грн.;

- №13 від 11.08.2009 на суму 975000 грн.;

- №14 від 11.08.2009 на суму 975000 грн.;

- №15 від 11.08.2009 на суму 975000 грн.;

- №16 від 12.08.2009 на суму 975000 грн.;

- №17 від 13.08.2009 на суму 975 000 грн.;

- №18 від 14.08.2009 на суму 325 000 грн.

Всього на 6 000 000, 00 грн. (арк. с. 25-31).

Докази укладання ТОВ «УНІРЕМ-ОЙЛ» договору поставки та здійснення закупівлі товару якто, визначено умовами договору, в матеріалах справи відсутні, сторонами не надані.

Згідно підпункту 2.1.7 договору, у разі неукладення договору поставки у термін, визначений в підпункті 2.1.1 договору, комісіонер зобов'язаний протягом 3 (трьох) банківських днів повернути комітенту отримані ним для придбання товару за договором поставки грошові кошти у розмірі 6 000 000, 00 грн., в тому числі ПДВ (20%).

На виконання умов п.п. 2.1.7 договору, позивач частково виконав зобов'язання з повернення грошових коштів отриманих за договором. Повернув на поточний рахунок відповідача за первісним позовом грошові кошти на загальну суму 1032324, 55 грн. (арк. с. 32-37).

Господарський суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, не вбачає підстав для задоволення позовних вимог з нижченаведених підстав.

Предметом позову є вимога про визнання недійсним договору комісії 01.06.2009 № УО/06-09.

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона - комісіонер зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Частиною першою ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України ).

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 2-4 статті 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами (частина 1 статті 181 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Договір відповідно до цивільного законодавства України є різновидом правочину.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частиною першої статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

У підпункті 2.1 п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 (далі - Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 11) правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Як на підставу позовних вимог щодо визнання договору комісії від 01.06.2009 № УО/06-09 недійсним, позивач посилається на те, що при укладанні договору волевиявлення ТОВ "УНІРЕМ-ОЙЛ" не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки особа, яка станом на дату укладання договору, була директором товариства, діяла всупереч його інтересам, розпоряджаючись основними фондами ТОВ «УНІРЕМ-ОЙЛ» та посилається на витяг із кримінального провадження № 0000012 та №0000424.

Матеріали справи свідчать про реальне виконання сторонами зобов'язань за договором комісії від 01.06.2009 № УО/06-09, зокрема, до матеріалів справи залучені платіжні доручення (арк. с. 51-54, 76-91).

За змістом п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вище встановлено судом, з боку позивача мало місце наступне схвалення спірного правочину, яке полягало у частковому поверненню відповідачеві грошових коштів перерахованих на виконання договору комісії від 01.06.2009 № УО/06-09.

Стосовно посилання позивача на статтю 234 Цивільного кодексу України, як на підставу своїх позовних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно ст.234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Згідно п.3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11, саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до п.24 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Доказів, які б підтверджували наявність умислу сторін правочину, фіктивність спірного правочину позивачем до матеріалів справи не надано.

В силу приписів ч. 2 ст. 241 ЦК України, даний правочин є таким, що змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту його вчинення, що в свою чергу виключає підстави для задоволення поданого позивачем позову.

Частиною 5 п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 встановлено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Твердження позивач про те, що директор ОСОБА_3, виконуючи обов'язки директора ТОВ "УНІРЕМ-АГРО" та ТОВ "УНІРЕМ-ОЛЙ", зловживаючи своїм службовим становищем, заволодів майном цих підприємств, за рахунок продажу майна юридичних осіб та привласнив грошові кошти, що позивач підтверджує посиланням на кримінальне провадження №0000012, не приймається судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Статтею 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини (п. 10 ч. 1 ст. 7 КПК України). Ця норма повністю кореспондується зі ст. 62 Конституції України.

Крім того, відповідно до ст. 35 ГПК України, обов'язковим для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені, є вирок суду у кримінальному провадженні, що набрав законної сили.

Відповідно до положень ст. 214 КПК України, витяг з кримінального провадження є документом, що підтверджує внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинене кримінальне правопорушення та є підставою для початку досудового розслідування.

Главою 24 КПК України визначені форми закінчення досудового розслідування, а саме досудове розслідування може закінчуватися:

- закриттям кримінального провадження;

- звільненням особи від кримінальної відповідальності;

- зверненням до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Таким чином, в зв'язку з відсутністю вироку по обом кримінальним провадженням №0000012 та № 0000424, немає підстав для безспірного твердження про те, що директор ТОВ «УНІРЕМ-ОЙЛ» діяв всупереч своїм повноваженням, зловживав своїм службовим становищем та заволодів майном ТОВ «Унірем-Агро» та ТОВ «Унірем-Ойл», а сам факт наявності кримінальних проваджень не є доказом вибуття майна поза волею його колишнього власника ТОВ «УНІРЕМ-ОЙЛ».

Щодо заявленого відповідачем у відзиві на позовну заяву клопотання про застосування строку позовної давності, відповідно до ст. 257 ЦК України, господарський суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи відсутність встановлення судом порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до вимог позивача про визнання недійсним договору комісії № УО/06-09 від 01.06.2009.

Щодо клопотання позивача про призначення у справі судової економічної експертизи, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" від 23.03.2012 № 14 передбачено, що відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

У клопотанні про призначення судової економічної експертизи позивач просить суд поставити на вирішення експерта наступні питання: - чи підтверджується документально розмір заборгованості ТОВ «Унірем-Ойл» перед ТОВ «Мартекс-Ленд» за договором комісії № УО/06-09 від 01.06.2009 року? - чи могло ТОВ «Унірем-Ойл» виконати зобов'язання за договором комісії № УО/06-09 від 01.06.2009 року, а саме, поставити (купити) майно для ТОВ «Мартекс-Ленд», враховуючи, що ТОВ «Унірем-Ойл» не отримало грошові кошти для виконання умов договору комісії № УО/06-09 від 01.06.2009 року?

Зі змісту питань, які позивач просить суд поставити на розгляд експерта, вбачається, що встановлення фактичних даних для вирішення останніх не потребує спеціальних знань, призначення у справі судової економічної експертизи призведе лише до затягування строку розгляду даного спору, а тому господарський суд не вбачає підстав для призначення у справі судової економічної експертизи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору комісії від 01.06.2009 № УО/06-09 є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 18.04.2016

Суддя ОСОБА_4