КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р. справа№ 911/5263/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - Фокін О.В.

відповідача - ОСОБА_3

третьої особи-1 - не з'явились

третьої особи-2 - не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду Київської області від 01.02.2016 р.

у справі № 911/5263/15 (суддя - Конюх О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТіЕлСі Логістік»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

треті особи 1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Штраус Україна»

2. Фізична особа-підприємець ОСОБА_5

про стягнення 106 943,15 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТіЕлСі Логістік» (далі - позивач) звернулось з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - відповідач) про стягнення 106 943,15 грн збитків за втрату вантажу при перевезенні.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.12.2015 р. було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Штраус Україна».

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.01.2016 р. було залучено до участі у справі в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Фізичну особу-підприємеця ОСОБА_5.

Рішенням Господарського суду Київської області від 01.02.2016 р. у справі № 911/5263/15 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Київської області від 01.02.2016 р., відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про повну відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що місцевим судом не було доведено обов'язкового елементу цивільного правопорушення, зокрема, вини відповідача у викрадені транспортного засобу разом із вантажем, внаслідок чого було спричинено шкоду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2016 р. р. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 прийнято до провадження, а розгляд справи призначено на 22.03.2016 р.

16.03.2016 р. через відділ документального забезпечення від відповідача надійшло клопотання про компенсацію судових витрат.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2016 р. розгляд справи було відкладено до 12.04.2016 р.

В засідання суду, призначене на 12.04.2016 р., представники третіх осіб вдруге не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду скарги, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначених представників суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначених представників не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

02.07.2014 між ТОВ «Штраус Україна» (далі - замовник) та ТОВ «ТіЕлСі Логістик» (далі - експедитор) було укладено договір транспортного експедирування (далі - договір).

Відповідно до п 1.1 договору експедитор зобов'язується за винагороду, за дорученням та за рахунок замовника організувати виконання визначених договором транспортно-експедиторських послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу в міжнародному, міському та міжміському сполученні, надалі - послуги, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити послуги пов'язані з перевезенням вантажу на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до умов цього договору експедитор надає експедиторські послуги (планування перевезень, підбір та надання необхідного транспорту)(п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.1 договору експедитор організовує перевезення вантажів на підставі письмових заявок, що подаються замовником.

Як передбачено п. 2.4 договору, експедитор має право залучити до виконання обов'язків за цим договором третю особу - перевізника.

При залученні експедитором третіх осіб до виконання своїх зобов'язань за цим договором експедитор зобов'язався нести відповідальність перед замовником за їх дії як за свої власні (пункт 3.1.10 договору).

10.04.2015 р. між ТОВ «Штраус Україна» та експедитром ТОВ «ТіЕлСі Логістік» було оформлено контракт-заявку № 065, відповідно до умов якої позивач зобов'язався організувати перевезення вантажу по маршруту м. Струнино (Росія) - м. Вишневе (Україна), вартість перевезення 11 250,00 грн, вантажоотримувач - ТОВ «Штраус Україна», завантаження 14.04.2015 р.; автомобіль - Ман НОМЕР_4 / НОМЕР_5, водій ОСОБА_6

06.11.2014 р. між ТОВ «ТіЕлСі Логістік» (далі - експедитор) та ФОП ОСОБА_4 (далі - перевізник) було укладено договір, згідно якого експедитор, діючи від імені та за рахунок замовника, залучає третю сторону - перевізника для доставки вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні. Перевізник доставляє заявлені вантажі, а експедитор оплачує послуги перевізника із коштів замовника на узгоджених умовах договору.

Відповідно до п. 2.1 договору експедитор надає перевізнику оригінал або факсимільну копію контракт-заявки на здійснення міжнародного перевезення вантажу в довільній формі із вказівкою наступної інформації: маршрут; найменування вантажу; вага і об'єм вантажу (на один автомобіль); митне оформлення; кількість автомобілів; дата та час завантаження; термін доставки; адреса завантаження; фірма відправник; контактна особа при завантаженні і його телефон; адреса відвантаження; контактна особа при відвантаженні і його телефон; найменування кордонного переходу; вартість послуг в грн.; умови оплати; додаткові умови.

За умовами п. 2.2 договору експедитор зобов'язаний надати контракт-заявку перевізникові не менше ніж чим за 48 год. до дати завантаження.

Згідно з п. 3.1 договору перевізник зобов'язаний забезпечити подачу під завантаження транспортного засобу, придатного для здійснення міжнародних перевезень, що відповідає вимогам контракт-заявки, а також в узгоджені сторонами терміни.

Перевізник також зобов'язується нести всі ризики, пов'язані з перевезенням вантажу перед вантажовідправником (вантажоодержувачем) та третіми особами; доставити довірений вантаж до місця розвантаження в зазначені в заявці терміни; доставити довірений вантаж в пункт призначення і видати його співробітникові вантажоодержувача, вказаному в товарно-транспортній накладній (CMR) (п. п. 3.4, 3.7, 3.8 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору у разі пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу з вини перевізника - останній несе відповідальність перед власником вантажу в сумі пошкодженого вантажу по цінах, вказаних в інвойсі, а так само вартість його митного очищення і інших витрат згідно Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів (Женева, 1956р.).

10.04.2015 р. між ТОВ «ТіЕлСі Логістік» та ФОП ОСОБА_4 було підписано контракт-заявку № 065, за умовами якої ФОП ОСОБА_4 зобов'язалася доставити вантаж по маршруту: Росія, Володимирська обл., Олександрівський район, м. Струнино, вул. Толстого, 2а (відправник - ТОВ «Лє Кафе Солувел рус») - Україна, Київська обл., м. Вишневе, вул. Київська, 8; отримувачем вантажу є ТОВ «Штраус Україна»; найменування вантажу - кава, чай; вага - 20 т; вартість послуг 10 000,00 грн; автомобіль - Ман НОМЕР_4 / НОМЕР_5, водій ОСОБА_6

09.04.2015 р. між ФОП ОСОБА_4 (далі - експедитор) та ФОП ОСОБА_5 (далі - перевізник) було укладено договір-доручення (заявку) на транспортно-експедиторське обслуговування, за умовами якої ФОП ОСОБА_5 зобов'язався здійснити перевезення вантажу - сухі напої, 20 т; маршрут - Росія, Володимирська обл., Олександрівський район, м. Струнино, вул. Толстого, 2а - Україна, Київська обл., м. Вишневе, вул. Київська, 8, вартість перевезення 9 000,00 грн, протягом 6-7 днів по оригіналам документів, автомобіль НОМЕР_1 / НОМЕР_5, водій ОСОБА_6, дата завантаження 14.04.2015 р. (м. Струнино Владимирская обл., Росія), строк доставки до 17.04.2015 р. м. Вишневе, Київська обл., Україна).

14.04.2015 р. вантаж було завантажено та прийнято до перевезення ФОП ОСОБА_5, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною.

Встановлено, що вартість вантажу, прийнятого до перевезення, становила 3 312 815,00 рос. рублів (що за курсом НБУ на дату завантаження 14.04.2015 р. становило 739 352,11 грн), що підтверджується копією контракту від 30.03.2015 р. № LE-STUKR/02, пакувального листа від 07.04.2015 р. до рахунку № 0002 від 01.04.2015 р. до контракту, специфікацією від 01.04.2015 р. до контракту, рахунком на оплату № 0002 від 01.04.2015 р. до контракту, товарною накладною № 2 від 14.04.2015 р.

Станом на день розгляду справи вантажоотримувачу ТОВ «Штраус Україна» вантаж доставлений не був.

Також вантаж не був доставлений на місце митного оформлення, у зв'язку з чим на вантаж не була оформлена декларація, та відповідно не був відшкодований ПДВ.

Встановлено, що 15.04.2015 р. під час руху по території Російської Федерації м. Брянськ автомобіль НОМЕР_2 з напівпричепом АО 3134 ХХ разом із вантажем та документами було викрадено, у зв'язку з чим водій ОСОБА_8 звертався із відповідною заявою до правоохоронних органів Російської Федерації. Власником втраченого вантажу є третя особа ТОВ «Штраус Україна».

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, як експедитор, залучила для перевезення вантажу перевізника ОСОБА_5, тому відповідно до вимог Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» несе відповідальність за дії перевізника, залученного до перевезення вантажу. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача суму відшкодування при перевезенні вантажу в межах фактичних витрат.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, відповідно до умов договору замовник ТОВ «Штраус Україна» звернувся до експедитора ТОВ «ТіЕлСі Логістик» з вимогою відшкодувати збитки в частині, що не покрита страховим відшкодуванням - в розмірі 6 943,15 грн франшиза та 596 306,70 російських рублів невідшкодованого ПДВ.

В свою чергу, ТОВ «ТіЕлСі Логістик», як особа, яка згідно умов укладеного договору зобов'язна відповідати перед замовником ТОВ «Штраус Україна» за виконання умов договору, відшкодувала третій особі 106 943,15 грн, в тому числі 6 943,15 грн франшизи, що підтверджується платіжним дорученням від 21.09.2015 р. № 488, та 100 000,00 невідшкодованого ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням від 20.10.2015 р. № 540 на суму 24 000,00 грн (84 441,60 російських рублів), платіжним дорученням від 20.10.2015 р. № 1254 на суму 26 000,00 грн (91 478,40 російських рублів); платіжним дорученням від 26.10.2015 р. № 560 на суму 20 000,00 грн (72906,00 російських рублів); платіжним дорученням від 20.11.2015 р. № 657 на суму 30 000,00 грн (110 175,00 російських рублів).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що ФОП ОСОБА_4 має відповідати за спричинену матеріальну шкоду, завдану втратою вантажу його власнику, право вимоги якої перейшло до позивача - ТОВ «ТіЕлСі Логістик» після виплати відшкодування власнику вантажу в межах фактичних витрат.

Однак, суд апеляційної інстанції такий висновок суду першої інстанції вважає необґрунтованим, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор зобов'язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Згідно зі ст. 14 вказаного Закону експедитор відповідає перед клієнтом за кількість місць, вагу, якщо проводилося контрольне зважування у присутності представника перевізника, що зафіксовано його підписом, належність упаковки згідно з даними товарно-транспортних документів, що завірені підписом представника перевізника, якщо інше не встановлено договором транспортного експедирування. За невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Як було встановлено вище, 09.04.2015 р. між ФОП ОСОБА_4 (далі - експедитор) та ФОП ОСОБА_5 (далі - виконавець) було укладено договір-доручення (заявку) на транспортно-експедиторське обслуговування, за умовами якого ФОП ОСОБА_5 зобов'язався здійснити перевезення вантажу - сухі напої, 20 т; маршрут - Росія, Володимирська обл., Олександрівський район, м. Струнино, вул. Толстого, 2а - Україна, Київська обл., м. Вишневе, вул. Київська, 8, вартість перевезення 9 000,00 грн, протягом 6-7 днів по оригіналам документів, автомобіль НОМЕР_1 / НОМЕР_5, водій ОСОБА_6, дата завантаження 14.04.2015 р. (м. Струнино Владимирская обл., Росія), строк доставки до 17.04.2015 р. м. Вишневе, Київська обл., Україна).

Отже безпосередньо перевезення вантажу здійснював саме ФОП ОСОБА_5, що підтверджується вищезазначеним договором та міжнародною товарно-транспортною накладною.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Як передбачено ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Частиною 2 ст. 308 ГК України передбачено, що відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Згідно з п. 5.10 укладеного між позивачем та відповідачем договору від 06.11.2014 р. сторони визначили, що у разі пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу з вини відповідача - останній несе відповідальність перед власником вантажу в сумі пошкодженого вантажу по цінах, вказаних в інвойсі, що супроводжує вантаж, а так само вартість його митного очищення і інших витрат згідно Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів (КДМВ ООН. Женева 1956).

Таким чином, сторони договору від 06.11.2014 р. не обумовили в договорі можливість покладення на відповідача відповідальності за можливе спричинення збитків власнику вантажу за відсутності вини відповідача, навпаки, обов'язкова наявність вини відповідача у можливому спричинені збитків неналежним виконанням договірних зобов'язань була договором прямо обумовлена.

Як передбачено ч. 2 ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Встановлено, що ФОП ОСОБА_4 для забезпечення виконання умов укладеного з ТОВ «ТіЕлСі Логістик» договору від 06.11.2014 р. виконала всі свої зобов'язання, зокрема, уклала з ФОП ОСОБА_5 відповідний договір на перевезення вантажу, забезпечила наявність відповідного транспорту, який відповідає законодавчим та технічним вимогам для виконання міжнародних перевезень, забезпечила подання транспортного засобу для завантаження вантажу у погоджений сторонами термін та у визначеному місці, забезпечила завантаження вантажу у транспортний засіб, забезпечила оформлення необхідних для міжнародного перевезення вантажу документів.

Невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань по доставці вантажу у місце призначення, відбулось виключно з підстави викрадення під час перевезення вантажу транспортного засобу разом із вантажем на території Російської Федерації, тобто невиконання зобов'язання відповідачем відбулось з підстави, яка від останнього ніяким чином не залежить та знаходиться поза межами цивільно-правової відповідальності відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 «Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 17 «Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Так, крадіжка належного ФОП ОСОБА_5 транспортного засобу разом із вантажем під час здійснення міжнародного перевезення відноситься до обставини, уникнути якої перевізник за звичайних обставин виконання міжнародного перевезення не мав можливості, та наслідки такої крадіжки у вигляді повної втрати транспортного засобу з вантажем, за звичайних обставин виконання міжнародного перевезення, не міг відвернути.

Верховний Суд України у постанові від 01.07.2015 р. по справі № 3-383гс15 також зазначив, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Вбачається, що із вищезазначеного складу цивільного правопорушення встановлений лише факт спричинення позивачу збитків, які являють собою добровільну компенсацію позивачем ТОВ «Штраус Україна» суми податку на додану вартість та суми франшизи, які не були компенсовані останньому, як власнику вантажу, страховою компанією у зв'язку із виникненням страхового випадку - повної втрати вантажу під час перевезення.

Однак, судом першої інстанції, в оскаржуваному рішенні належним чином не доведені ще три обов'язкові елементи складу цивільного правопорушення, а саме: 1) протиправна поведінка відповідача; 2) вина відповідача у викраденні транспортного засобу разом із вантажем; 3) причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та спричиненими позивачу збитками.

Таким чином, відповідач не є особою, що відповідальна за спричинення позивачу збитків за недоведеністю повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки відповідача, вини відповідача у спричинені позивачу збитків та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та спричиненими позивачу збитками.

Крім того, з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки за місцем призначення відповідальність за повну втрату вантажу, за загальним правилом, та з урахуванням ч. 3 ст. 23 «Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» мала б нести ФОП ОСОБА_5, як перевізник вантажу.

Аналогічної правової позиції дотримується також Вищий господарський суд України у справах 13/569-22/172, № 922/4766/14, № 902/313/15, № 927/809/15.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 106 943,15 грн збитків за втрату вантажу при перевезенні є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про відшкодування витрат на послуги адвоката у розмірі 13 000,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як передбачено п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються: з судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Відповідно до п. 6.3 вищезазначеної постанови Пленуму витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В якості доказів понесення вказаних витрат відповідач надав копії договору № 12 від 08.02.2016 р. про надання правової допомоги з додатками № 1 та № 2, витяг з Єдиного реєстру адвокатів, прибутковий касовий ордер № 3 від 14.03.2016 р. на суму 13 000,00 грн.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 п. 6.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що вимоги відповідача про стягнення з позивача 13 000,00 грн витрат на оплату послуг адвоката є співрозмірними та підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при прийнятті рішення були неправильно застосовані норми матеріального права, неповно з'ясовані обставини справи, а тому рішення суду першої інстанції від 01.02.2016 р. у справі № 911/5263/15 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 49 ГПК України та, беручи до уваги фактичні обставини виникнення судового спору, витрати по сплаті судового збору за подання і розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 01.02.2016 р. у справі № 911/5263/15 скасувати повністю та прийняти нове рішення.

3. У задоволенні позову відмовити повністю.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТіЕлСі Логістік» (02660, м. Київ, вул. Магнітогорська, 1-Б, кімн. 302, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (07300, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) 1 941 (одна тисяча дев'ятсот сорок одна),50 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 13 000 (тринадцять тисяч),00 грн витрат на послуги адвоката.

5. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ на виконання даної постанови суду.

6. Матеріали справи № 911/5263/15 повернути до Господарського суду Киъвської області.

7. Копію постанови надіслати сторонам та третім особам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко