Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "13" квітня 2016 р. Справа № 906/78/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність №74 від 18.01.2016;

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність від 03.03.2016.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомир-Агробудіндустрія"

до Колективного підприємства "Управління виробничо-технологічної комплектації Житомирського облагробуду"

про стягнення 71726,99 грн.

В судовому засіданні 05.04.2015 оголошувалась перерва до 12.04.2015.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 71726,99 грн. заборгованості згідно договору №02-01-13/ПЕ-5 від 02.01.2013, з яких: 45063,60 грн. основний борг, 2752,36 грн. 3% річних, 23911,03 грн. інфляційні.

В обґрунтування зазначених вимог позивач посилається на наступне.

02.01.2013 між TOB «Житомир-Агробудіндустрія» та КП «Управління виробничо-технологічної комплектації Житомирського облагробуду» укладені договори про надання послуг по передачі електричної енергії, згідно якого позивач надав відповідачу послуги по передачі замовнику електричної енергії.

В ході розгляду справи, представник позивача пояснила, що ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» та КП «Управління виробничо-технологічної комплектації Житомирського облагробуду» входили до однієї структури та підпорядковувалися Житомирському обласному державному об'єднанню по агропромисловому будівництву, тому сторони користувалися спільними мережами комунікацій. Після розпаду Житомирського Облагробуду на окремі підприємства основна частина комунікацій відійшла до TOB «Житомир-Агробудіндустрія». В послідуючому позивачем надавалися послуги по наданні питної (технічної) води та очищенні стічних вод та відбувалося прийняття даних послуг відповідачем шляхом укладання договору надання послуг у спрощений спосіб, підписанням акту.

За надані послуги з подачі питної (технічної) води та очищенні стічних вод позивач нараховував плату. Відповідач, на думку позивача, визнавав факт надання таких послуги своїми конклюдентними діями шляхом підписання актів та частковою оплатою послуг. Позивач, звертав увагу на те, що відсутність укладеного між сторонами договору про водопостачання та очищення стоків в умовах наявності конклюдентних дій щодо фактичного надання та отримання послуг не звільняє відповідача від необхідності їх оплати.

Щодо додаткових нарахувань позивач в ході розгляду справи пояснив, що 02.01.2013 між TOB «Житомир-Агробудіндустрія» та КП «Управління виробничо-технологічної комплектації Житомирського облагробуду» укладені договори про надання послуг по передачі електричної енергії №02-01-13/ПЕ-5 та про технічне забезпечення електропостачання споживача №02-01-13/ПЕ-7.

Згідно з вказаними договорами позивач надав відповідачу послуги по передачі електроенергії та технічне забезпечення електропостачання споживача. З огляду на те, що технічне забезпечення електропостачання споживача передбачає компенсацію за технологічні витрати електричної енергії на передачу електричної енергії електричними мережами (відповідно до п. 1.2. ПКЕЕ технологічні витрати електричної енергії - це сума втрат електричної енергії в елементах мереж, витрат електричної енергії на власні потреби підстанції та плавлення ожеледі) на виконання попередніх домовленостей для спрощення бухгалтерського обліку та Фінансової звітності сторони дійшли згоди користуватися лише договором про надання послуг по передані електричної енергії №020-01-13/ПЕ-5.

За таких обставин, позивач вважає, що сторони фактично змінили умови договору №02-01-13/ПЕ-5 від 02.01.2013 своїми конклюдентними діями, за якими позивач надавав відповідачу первинні бухгалтерські документи (акти здачі-прийняття наданих послуг рахунки та податкові накладні) які містили посилання лише на договір про надання послуг по передачі електричної енергії № 02-01-13/ПЕ-5 та фактично містили перелік всіх послуг (передача електроенергії, технологічні втрати, водопостачання та водовідведення), що надавалися позивачем, а відповідач приймав дані послуги на таких умовах.

Ухвалою господарського суду від 22.03.2016 строк розгляду спору продовжено на 15 днів.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові та додаткових поясненнях.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві. Також представник відповідача просив застосувати строк позовної давності до заборгованості, виставленої позивачем за період з грудня 2008 по грудень 2012.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 02.01.2013 між Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомир-Агробудіндустрія" (виконавець/позивач) та Колективним підприємством "Управління виробничо-технологічної комплектації Житомирського облагробуду" (замовник/відповідач) укладено договір №02-01-13/ПЕ-5 про надання послуг по передачі електричної енергії (а.с. 33-36), відповідно до якого виконавець зобов'язується надати послуги по передачі замовнику електричної енергії шляхом здійснення комплексу організаційних та технологічно пов'язаних дій, що забезпечують передачу електричної енергії через об'єкт електромережевого господарства, електроустановку виконавця (трансформаторну підстанцію), яким останній володіє і користується на праві власності, а замовник зобов'язується оплатити такі послуги, відповідно до умов цього договору (п.п. 1.1. договору).

Пункт 1.3. договору передбачає, що виконавець відповідно до умов цього договору надає замовнику послуги по передачі електричної енергії, що включають:

1.3.1. передачу електроенергії;

1.3.2. оперативне керування електроустановкою у відповідності до діючих нормативно-технічних актів;

1.3.3. зняття показів з приладів обліку електроенергії, що здійснюють облік переданої електроенергії/ перевірку їх стану.

Ціна договору для споживача складається з вартості використаної електричної енергії, вартості послуг власника мереж обслуговування та утримання електричних мереж (п.п. 4.1. договору).

Згідно п.п. 2.3. та 4.4. договору вартість наданих послуг за 1 кВт переданої електричної енергії становить 0,038 грн. без ПДВ. Кошти за обслуговування та утримання технологічних електричних мереж сплачуються замовником виконавцю на підставі рахунку, одержаного від нього. тривалість періоду для оплати отриманого рахунку становить 5 днів з дня його отримання.

Відповідно до п.п. 8.1. договору усі зміни та доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін та оформлюються письмово додатковою угодою до договору.

Пунктом 9.1. договору останній укладається до 31.12.2013, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про відмову від цього договору або його перегляд.

Позивач зазначив, що на виконання умов зазначеного договору надав відповідачу послуги по передачі електричної енергії на загальну суму 45063,60 грн., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 26.12.2012, №75 від 28.01.2013, №217 від 26.02.2013, №400 від 29.03.2013, №623 від 29.04.2013, №841 від 24.05.2013, №1177 від 27.06.2013, №1466 від 29.07.2013, №1816 від 30.08.2013, №2196 від 30.09.2013, №2568 від 31.10.2013, №2946 від 29.11.2013, №3281 від 30.12.2013, №161 від 27.01.2014, №489 від 28.02.2014, №613 від 28.03.2014, №825 від 28.04.2014, №1091 від 26.05.2014,№1381 від 27.06.2014, №1643 від 25.07.2014, №1930 від 29.08.14, №2190 від 26.09.2014, №2448 від 29.10.2014, №2700 від 28.11.2014, №2881 від 26.12.2014 (а.с. 221-245).

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог (а.с. 129-133), довів до відома суду, що з актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), які були надані до позову, у заявлену суму заборгованості позивач, окрім послуг по передачі електричної енергії, включив:

1) активна електроенергія;

2) реактивна електроенергія;

3) передача електроенергії;

4) транспортування електроенергії;

5) питна вода;

6) очищення стоків.

Але згідно умов, визначених п.п. 1.3 договору №02-01-13/ПЕ-5, наведений вище перелік послуг, зокрема надання питної води та очищенні стоків не передбачений.

Також відповідач зауважив, що позивачем включено до суми боргу прострочені платежі, зокрема: оплата послуг за перетікання реактивної електричної енергії та активних втрат в трансформаторах та лініях електропередач передбачені договором між сторонами № 02-01-13/ПЕ-7 про технічне забезпечення електропостачання споживача від 02.01.2013.

Крім цього, відповідач зазначив, що згідно Правил користування електричною енергією, затвердженою постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 р. №28, п е р е д а ч а електричної енергії - це т р а н с п о р т у в а н н я електричної енергії за допомогою мереж на підставі договору.

Отже, в даному випадку передача електричної енергії і є послугою транспортування електричної енергії.

Господарський суд, дослідивши матеріали справи, вважає заперечення, наведені відповідачем в даній частині позову обґрунтованими.

Підставою для звернення позивача до суду є лише договір про надання послуг по передачі електричної енергії №02-01-13/ПЕ-5 від 02.01.2013. Правом на зміну підстави позову до початку розгляду справи по суті, передбаченим ст. 22 ГПК України, позивач не скористався, а тому вимоги щодо стягнення грошових коштів за послуги, надання яких передбачено іншими договорами, є необґрунтованими.

Щодо додаткових пояснень (а.с. 82-83) позивача стосовно нарахування відповідачу оплати за активну електроенергію, реактивну електроенергію, передачу електроенергії, транспортування електроенергії. надання питної води та очищення стоків з посиланням лише на договір №02-01-13/ПЕ-5 від 02.01.2013 з метою спрощення бухгалтерського обліку та Фінансової звітності, що призвело до зміни умов вищезазначеного договору конклюдентними діями сторін у справі, господарський суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до положень ст. 639 ГПК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як зазначалося раніше, пунктом 8.1. договору передбачено, що усі зміни та доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін та оформлюються письмово додатковою угодою до договору.

В даному випадку договір про надання послуг по передачі електричної енергії №02-01-13/ПЕ-5 від 02.01.2013 укладено в письмовому вигляді. Тому, виходячи з вищевикладеного суд прийшов до висновку, що змінити умови договору №02-01-13/ПЕ-5 від 02.01.2013 про надання послуг по передачі електричної енергії можливо лише відповідною угодою в письмовому вигляді. Доводи позивача щодо зміни умов договору №02-01-13/ПЕ-5 від 02.01.2013 відповідними конклюдентними діями сторін господарський суд не приймає до уваги.

Підсумовуючи наведені вище обставин справи, суд зазначає, що згідно умов договору №02-01-13/ПЕ-5 від 02.01.2013 відповідач має оплачувати вартість використаної електричної енергії, обслуговування та утримання технологічних мереж та послуги транспортування електричної енергії.

Відповідно до пояснень представника позивача в судовому засіданні рахунки за обслуговування та утримання технологічних мереж позивачем не виставлялись, а електроенергія відповідачем з листопада 2013 не споживалась, що підтвердив представник відповідача. Крім того просив прийняти до уваги платіжне доручення №61 від 30.12.2013, яким оплачено останню спожиту електроенергію за жовтень 2013. Отже при обрахуванні суми заборгованості, господарським судом взято до уваги суми, виставлені за послуги транспортування електричної енергії, оскільки договір №02-01-13/ПЕ-5 від 02.01.2013 сторонами в установленому законом порядку не розірвано.

Таким чином заборгованість по договору №02-01-13/ПЕ-5 від 02.01.2013 за надані послуги транспортування електроенергії виникла за серпень 2013 в сумі 186,05 грн. з ПДВ (платіжне доручення №15 від 30.09.2013 не містить призначення платежу - а.с.138)) та в період з листопада 2013 року по грудень 2014 року в сумі 3933,55 грн. (а.с. 131-132), що разом становить 4119,60 грн.

Зважаючи на вищевикладене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню в сумі 4119,60 грн.

Щодо заборгованості за період з грудня 2008 по грудень 2012 в сумі 13003,62 грн., включених до позовних вимог, господарський суд вважає, що дані вимоги заявлені в межах цього позову неправомірно, оскільки існування такої заборгованості жодним чином не ґрунтується на положеннях договору №02-01-13/ПЕ-5 від 02.01.2013, на який позивач посилався. як на підставу позову.

Крім цього позивач просив стягнути з відповідача 2752,36 грн. 3% річних, 23911,03 грн. інфляційних.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що предметом договору є послуги транспортування електроенергії та дійсну суму заборгованості, господарський суд вважає вірним нарахування 3% річних та інфляційних в сумі 205,93 грн. та 2667,66 грн. відповідно.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України oбставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Oбов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Позивачем не подано суду достатніх доказів, на підтвердження позовних вимог, а відповідач - на спростування останніх.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 4119,60 грн. - основного боргу за транспортування електроенергії, 2667,66 грн. - інфляційних та 205,93 грн. - 3% річних обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. В іншій частині позову суд відмовляє.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33,43,44,49,82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Колективного підприємства "Управління виробничо-технологічної комплектації Житомирського облагробуду" (10025, м. Житомир, вул. Промислова, 8, ід. код 03584013)

- на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомир-Агробудіндустрія" (10025, м. Житомир, вул. Промислова, 10, ід. код 03379632) 4119,60 грн. - основного боргу, 3667,66 грн. - інфляційних, 205,95 грн. - річних, а також - судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 18.04.16

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2,3 - сторонам (рек.)