ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.04.2016р. Справа № 905/720/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Мельниченко Ю.С., при секретарі судового засідання Паюновій Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства Маріупольский металургійний комбінат імені Ілліча, м. Маріуполь, Донецька область

до відповідача: Державного підприємства Донецька залізниця, м. Донецьк

про стягнення 12 910 грн. 58 коп.

За участю представників сторін:

від позивача: представник не зявився.

від відповідача: представник не зявився.

Розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до ст. 811 Господарського-процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 12.04.2016р. суд виходив до нарадчої кімнати (каб. 324) для прийняття рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча, м. Маріуполь, Донецька область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Державного підприємства Донецька залізниця, м. Донецьк, про стягнення вартості недостачі вантажу у сумі 12 910 грн. 58 коп.

Ухвалою суду від 26.02.2016р. господарським судом Донецької області було прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи призначено на 24.03.2016р. Ухвалою суду від 24.03.2016р. розгляд справи відкладено на 12.04.2016р.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що дрібняк коксовий, який перевозився за накладною № 48056766 від 02.09.2015р. у вагоні № 53536389 в кількості 48 250 кг. був доставлений на станцію призначення з недостачею вантажу, про що складено комерційний акт РА № 007315/221/1044 від 11.09.2015р.

Нормативно позивні вимоги обґрунтовані ст.ст. 16, 22, 909, 920, 924 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 307, 314 Господарського кодексу України, ст. 110, 114, 130 Статуту залізниць України.

Позивач про дату судових засідань 24.03.2016р. та 12.04.2016р. був повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення рекомендованих листів з відміткою про їх отримання 02.03.2016р. та 01.04.2016р., однак у засідання суду представника не направив. 15.03.2015 р. через канцелярію господарського суду надійшло клопотання розглядати справу без участі представника позивача.

Відповідач у свою чергу про судові засідання 24.03.2016р. та 12.04.2016р. був повідомлений належним чином, про що свідчать розміщені 26.02.2016р. та 28.03.2016р. на сторінці господарського суду Донецької області (у розділі «Повідомлення для учасників судового процесу, які знаходяться в зоні проведення антитерористичної операції») офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/) повідомлення про розгляд справи, однак у засідання суду представника не направив, відзив на позов не надав, вимоги суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив.

З огляду на достатність наявних в матеріалах справи документів для правильного вирішення спору, враховуючи, що неявка в судове засідання належним чином повідомленого відповідача та ненадання ним відзиву на позовну заяву не впливає на правову оцінку спірних правовідносин та не перешкоджає вирішенню справи, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази в порядку ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством Авдіївський коксохімічний завод (далі постачальник) та Публічним акціонерним товариством Маріупольский металургійний комбінат імені Ілліча (далі покупець) був укладений договір № 370/14Сб/1121 від 18.04.2014р. (далі за текстом Договір), за умовами якого постачальник зобовязується передати, а покупець прийняти та оплатити продукцію (далі товар) на умовах, передбачених договором.

Відповідно до ч.1 ст.909 Цивільного Кодексу України, за договором перевезення перевізник зобов'язаний доставити довірений йому відправником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу, відповідно до ч.3 ст.909 ЦК України та ч.2 ст.307 ГК України, підтверджується складанням транспортної накладної.

Стаття 6 Статуту залізниць України визначає, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до Статуту та правил і наданий залізниці разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажів, яка укладається між відправником і залізницею. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезень до станції призначення.

02.09.2015р. Публічне акціонерне товариство Авдіївський коксохімічний завод з станції Авдіївка Донецької залізниці на станцію Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці відповідно до технічних умов завантажило по накладній № 48056766 дрібницю коксову у вагон № 53536389 в кількості 48 250 кг. та передало вказаний вантаж для перевезення Державному підприємству Донецька залізниця. Згідно з накладною дрібниця коксова волога.

В свою чергу, Державне підприємтсво Донецька залізниця прийняла у Публічного акціонерного товариства Авдіївський коксохімічний завод на станції Авдіївка Донецької залізниці для перевезення перерахований вище вантаж і зобовязалась доставити його на станцію Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці Публічному акціонерному товариству Маріупольский металургійний комбінат імені Ілліча.

Під час прибуття вагону на попутну станцію ОСОБА_1 залізниці, на підставі ст. 24 Статуту залізниць України, була виявлена невідповідність фактичної маси вантажу з масою вантажу, яка зазначена вантажовідправником у накладній.

Так, на станції призначення, з посиланням на складений станцією ОСОБА_1 залізниці акт загальної форми №586 від 11.09.2015р., було здійснено контрольне переважування вагону №53536389, за результатами якого складений комерційний акт РА № 007315/221/1044 від 11.09.2015р. Переважування здійснювалось в складі комісії: ДС ОСОБА_2, прийомоздавача ОСОБА_3, стр. ВОХР ОСОБА_4, на справних електронних 150т вагах №89 ст. Пологи (повірка 01.07.2015р.). За наслідками контрольного переважування вказаного вагону фактично виявилось: брутто 63 720 кг, тара за документом 22 000 кг., нетто 41 720 кг., що менше ваги зазначеної в документі на 6 530 кг. У комерційному акті також відображено, що в комерційному відношенні навантаження шапкою, вище рівня бортів на 20-30см. Вантаж маркований вапняним розчином білого кольору 1 поздовжньої полосою по всій довжині вагону, маркування в документі не значиться. Над 1-3м люком по ходу поїзда виїмка довжиною 3,5м., глибиною 1,5м., на ширину 1,5м. Над 5-7м люком виїмка 4м. х 1,5м. х 1,5м. В технічному відношенні вагон справний, люка закриті щільно, течі вантажу не має.

Комерційний акт підписаний належними особами згідно п.10 Правил складення актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002р.

Згідно із ст.ст. 4-2, 4-3 ГПК України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

У відповідності з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами за визначенням статей 32-36 ГПК України слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.909 Цивільного кодексу України за договором перевезення перевізник зобовязується доставити довірений йому відправником вантаж до пункту призначення та видати його уповноваженій на отримання вантажу особі.

Статтею 12 Закону України Про залізничний транспорт та ст.110 Статуту залізниць України передбачено, що залізниці забезпечують збереження вантажів на шляху слідування та на залізничних станціях.

Стаття 110 Статуту залізниць України передбачає, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу.

Статтею 23 Закону Про залізничний транспорт передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин. Аналогічний припис міститься у ст.113 Статуту, ч.2 ст.924 Цивільного Кодексу України.

Суд приймає до уваги те, що спірний вантаж був прийнятий залізницею до перевезення з маркуванням, однак на станцію призначення вантаж прибув з порушеним маркуванням, тобто не у тому ж стані, у якому він був прийнятий залізницею до перевезення. Отже, наявні сліди доступу до вантажу, ознаки розкрадання чи втрати вантажу під час перевезення. Відповідно до ст. 111 Статуту залізниць України залізниця звільняється від відповідальності за втрату, нестачу вантажу у разі коли вантаж прибув у непошкодженому вагоні і якщо немає ознак втрати вантажу під час перевезення. Відповідач не довів суду, що недостача вантажу відбулася не з вини залізниці.

Статтею 920 Цивільного кодексу України встановлено, що у випадку порушення зобовязань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно ст.26 Закону України Про залізничний транспорт обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Підставою для покладання на відправника відповідальності, згідно ст. 122 Статуту, за неправильне зазначення ним відомостей про масу вантажу, є комерційний акт, складений у випадках передбачених ст.129 Статуту.

Так, невідповідність фактичної маси вантажу з масою вантажу, яка зазначена відправником (відповідачем) у накладній, засвідчено належним доказом - комерційним актом РА № 007315/221/1044 від 11.09.2015р.

Вказаний акт за своєю формою та змістом відповідає вимогам Статуту залізниць України та Правил складання актів, а тому визнаються судом належними доказами на підтвердження факту невідповідності маси, зазначеній у накладній, фактичній масі вантажу.

Частиною 1 статті 115 Статуту залізниць України передбачено, що вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Відповідно до п. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 N 644, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за N 862/5083, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто. При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) для вантажів рідких або зданих до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані, становить 2 % маси, зазначеної в перевізних документах.

Недостача вантажу у вагоні № 53536389 становить 48 250 41 720 = 6 530 кг., або 6,53 т. Природна втрата маси вантажу з застосуванням 2% маси, зазначеної в перевізному документі становить 48 250 кг. Х 2% = 965 кг. Недостача вантажу у вагоні № 53536389 з урахуванням норми природної втрати маси вантажу з застосуванням 2% маси, зазначеної в перевізному документі, становить 6 530 кг. 965 кг. = 5 565 кг. або 5,565 т.

Відповідно до наявного в матеріалах справи рахунку-фактури №90454007 від 02.09.2015р. Публічного акціонерного товариства Авдіївський коксохімічний завод (вантажовідправник) вартість 1 тони дрібниці коксової складає 93 281 грн. 49 коп. Х 120% : 48,25 т. = 2 319 грн. 95 коп. з ПДВ.

Згідно розрахунку, що міститься в матеріалах справи, вартість недостачі розрахована позивачем з урахуванням норми природної втрати маси вантажу з застосуванням 2% маси, зазначеної в перевізному документі, та заявлена за комерційним актом РА № 007315/221/1044 від 11.09.2015р. у розмірі 12 910 грн. 58 коп.

Перевіривши розрахунок позивача, суд дійшов висновку, що він є арифметично невірним, на підставі чого судом зроблено власний розрахунок. Фактично вартість недостачі вантажу у вагоні №53536389 з урахуванням норми природної втрати маси вантажу з застосуванням 2% маси складає 12 910 грн. 52 коп.

З огляду на викладене, з урахуванням даних, зазначених в комерційному акті, своїх зобовязань за договором перевезення відповідач належним чином не виконав, оскільки не забезпечив збереження довіреного йому вантажу. Факт недостачі вантажу підтверджений матеріалами справи, у звязку з чим суд вважає, вимоги позивача обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення 12 910 грн. 52 коп., а в частині стягнення 06 коп. необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат зі сплати судового збору, суд зазначає, що витрати зі сплати судового збору за вимогами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Зважаючи на викладені обставини, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 6, 24, 110, 111, 113, 114, 115, 122, 129 Статуту залізниць України, ст.ст. 12, 23, 26 Закону України „Про залізничний транспорт, ст.ст. 909, 920, ч.2 ст. 924 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 307 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 42-47, 32-36, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Донецька залізниця (, місцезнаходження 83000, Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, буд. 68) на користь Публічного акціонерного товариства Маріупольский металургійний комбінат імені Ілліча (, місцезнаходження 87504, Донецька область, м. Маріуполь, Іллічівський район, вул. Левченка, буд. 1) суму вартості недостачі вантажу у розмірі 12 910 грн. 52 коп. та витрати зі сплати судового збору у сумі 1 377 грн. 99 коп.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Маріупольский металургійний комбінат імені Ілліча в частині стягнення вартості недостачі вантажу у розмірі 06 коп. відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

Апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу, протягом десяти днів. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення.

У судовому засіданні 12.04.2016р. проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.04.2016р.

Суддя Ю.С. Мельниченко