РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2016Справа №910/2728/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім"

До 1) Державної казначейської служби України

2) Запорізька митниця ДФС

про стягнення 6233,93 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін:

від позивача: не зґявився;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Мартиневич А.Б. (за дов.)

В судовому засіданні 18.04.2016 судом у відповідності до статті 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду м. Києва звернулось з позовною заявою Товариство з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" до Державної казначейської служби України про стягнення 6233,93 грн.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує протиправними діями Запорізької митниці Міндоходів, що призвели до завдання збитків у сумі 6233,93 грн. - розмір інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2016 порушено провадження у справі № 910/2728/16 та справу призначено до розгляду на 16.03.2016.

04.03.2016 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду та клопотання про розгляд справи без участі представника, а у разі необхідності участі представника, позивач просив про постановлення ухвали про участь представника в режимі відеоконференції.

В судове засідання 16.03.2016 представник позивача не з"явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 16.03.2016 було залучено іншого відповідача у справі - Запорізьку митницю ДФС, розгляд справи відкладено на 04.04.2016.

В судове засідання 04.04.2016 представник позивача не з"явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Розгляд справи відкладено на 18.04.2016, в зв'язку з необхідністю витребування додаткових доказів.

Через загальний відділ діловодства Господарського суду м. Києва 05.04.2016 відповідач 2 надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував. Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що пропущено трирічний строк позовної давності на відшкодування шкоди у вигляді інфляції; що відшкодування шкоди це міра відповідальності, а не порушене грошове зобов'язання, на яке нараховуються втрати від інфляції; відсутність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою та поведінкою відповідача. Відповідач зазначив, що оригінал рішення про визначення митної вартості він не може надати, в зв'язку з його знищенням, згідно акту № 24 від 25.06.2014.

В судове засідання 18.04.2016 представники позивача та відповідача 1 не з'явились, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином, відповідач 1 про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні представник відповідача 2 подав додаткові пояснення, проти позову заперечував, просив у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника відповідача 2, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31 травня 2010 року між La.re.ter S.p.A, Italy (продавець) та ТОВ "Техенергохім" (покупець) було укладено контракт № 10029/ІМ (далі - Контракт). На виконання умов Контракту, в листопаді 2010 року La.re.ter S.p.A, Italy поставила ТОВ "Техенергохім" товар: "Труби з полівінілхлориду. Виробник "LA.RE.TER.S.p.A.", заявлений товариством для митного оформлення за ВМД від 10.11.2010 № 112000010/2010/009175.

Митна вартість товару була визначена декларантом відповідно до ст. ст. 266, 267 Митного кодексу України в розмірі відповідно до ціни угоди (метод визначення митної вартості № 1): ціна товару 4323,33Є в еквіваленті 47692,69 грн. та визначена декларантом митна вартість товару 54270,05 грн. (з урахуванням транспортних витрат).

Для підтвердження заявленої митної вартості товару ТОВ "Техенергохім" було надано документи, за переліком, передбаченим п. 7 Порядку № 1766, а саме: контракт № 10029/ІМ від 31.05.2010; додаток № 2 від 06.10.2010 до контракту; фактура № FE 000561 від 29.10.2010; фінансова довідка № 34/10-1004 від 10.11.2010; міжнародна товарно-транспортна накладна XZ65135606 від 29.10.2010; проформа № 46 від 07.10.2010; платіжне доручення в іноземній валюті № 20 від 20.10.2010; експортна декларація 10ІТQXJ010054582E4 від 29.10.2010; пакувальний лист від 29.10.2010; сертифікат Q/0290580/1333 від 29.10.2010. Оскільки вартість заявленого до оформлення товару складала менше 5 тисяч Євро, то згідно вимог п. 4 Порядку № 1766, декларація митної вартості товару позивачем не складалась.

Вказані обставини були встановлено постановою Запорізького окружного адміністративного суду в справі № 2а-0870/4098/11 від 07.09.2011 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" до Запорізької митниці про скасування рішення, яка набрала законної сили, а тому в порядку передбаченому ч. 3 ст. 35 ГПК України не доводяться повторно при розгляді даної справи.

Крім того зазначеною постановою встановлено, що додатком № 2 від 06.10.2010 до контракту, проформою від 07.10.2010, фактурою від 29.10.2010, а також платіжним дорученням № 20 підтверджується вартість придбаного позивачем товару, а з урахуванням фінансової довідки від 10.11.2010 щодо транспортних витрат, є обґрунтованим заявлена до оформлення митна вартість товару. Тобто позивачем було подано всі необхідні та належні документи, які дозволяли Запорізькій митниці визначити митну вартість товару за методом оцінки за ціною угоди щодо товарів (метод № 1).

Запорізька митниця витребувала у ТОВ "Техенергохім" додаткові документи для визначення митної вартості товару та у зв'язку з їх не наданням, 22.11.2010 рішенням про визначення митної вартості № 112000006/2010/002393/1 визначила митну вартість товару за методом № 6 (резервний) визначивши вартість за одиницю товару 2,5882 Є на загальну суму 7547,16 Є.

07.09.2011 постановою Запорізького окружного адміністративного суду в справі № 2а-0870/4098/11, яка набрала законної сили ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.09.2012 № 2а-0870/4098/11, задоволено позов ТОВ "Техенергохім" до Запорізької митниці, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці про визнання митної вартості товарів № 112000006/2010/002393/1 від 22.11.2010, в зв'язку з порушенням принципу послідовності застосування методів визначення митної вартості, що суперечить ст. 266 Митного кодексу України.

В зв'язку з прийняттям Запорізькою митницею рішення, яким визначено іншу митну вартість ніж зазначив позивач у вантажно-митній декларації від 10.11.2010 № 112000010/2010/009175, ТОВ "Техенергохім" оформив іншу вантажно-митну декларацію № 112000010/2010/009708 від 26.11.2010 з зазначенням митної вартості товару, визначеної митницею.

Позивач звернувся до Запорізької митниці з листом від 27.12.2012 № 1582/27-12, в якому просив повернути надміру сплачені кошти у розмірі 7153,92 грн., в зв'язку з набранням постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 07.09.2011 у справі № 2а-0870/4098/11 законної сили.

На вказаний лист Запорізька митниця надала відповідь № 07-02-14-24/12115 від 29.12.2012, в якому зазначила, що в період дії гарантійних зобов'язань митниця не приймала рішень про застосування митної вартості.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015 № 808/6142/13-а у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" до Запорізької митниці Міндоходів та Головного управління Державної казначейської служби в Запорізькій області про визнання протиправною відмови у поверненні з державного бюджету коштів та стягнення коштів, апеляційну скаргу Запорізької митниці Міндоходів задоволено частково, постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07.10.2013 у справі № 808/6142/13-а скасовано, позов задоволено частково. Зобов'язано Запорізьку митницю Міндоходів надати висновок до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про повернення 7153,92 грн. грошових коштів, надмірно сплачених при митному оформленні товару за вантажно-митною декларацією № 112000010/2010/009708 від 26.11.2010, відповідно до Порядку повернення платником податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митним органом, затвердженого наказом Державної митної служби України № 618 від 20.07.2007.

Частиною третьою статті 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні від 25.07.2002 по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на викладене, суд зазначає, що обставини, встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в справі № 808/6142/13-а від 16.06.2015 та постановою Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 2а-0870/4098/11 від 07.09.2011 не потребують повторного доказування при вирішенні спору у даній справі, зокрема: обставини скасування рішення митного органу №112000006/2010/002393/1 від 22.11.2010, яке стало підставою для сплати позивачем 7153,92 грн. грошових коштів, надміру сплачених при митному оформленні товару за вантажно-митною декларацією 112000010/2010/009708 від 26.11.2010.

Як вказував позивач у позові, Запорізькою митницею судове рішення в справі № 808/6142/13-а про надання висновку щодо повернення коштів у сумі 7153,92 грн. було виконано лише 13.11.2015, що підтверджується зокрема висновком від 13.11.2015 Запорізької митниці ДФС № 72 на суму 1375,75 грн. та № 73 на суму 5778,17 грн. Також факт повернення позивачу надміру сплачених при митному оформленні товару коштів у сумі 7153,92 грн. підтверджується листом Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області від 07.12.2015 № 06-08/1338-10583.

Позивач був позбавлений можливості використовувати належні йому кошти, чим на його думку, йому завдано матеріальної шкоди внаслідок протиправного рішення митного органу в сумі 6233,93 грн., що складає суму нарахованих у наведений період інфляційних втрат.

На підставі викладеного, позивачем з посиланням на припис ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, заявлено вимогу про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 6233,93 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням Запорізької митниці ДФС.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової та немайнової (моральної) шкоди наведено, зокрема, у статтях 1166, 1167, 1173 Цивільного кодексу України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 06.08.2014 № 311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" утворено Запорізьку митницю Державної фіскальної служби, яка є правонаступником Запорізької митниці Міндоходів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 року №311 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби, реорганізовано територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про проведення державної реєстрації Запорізької митниці Державної фіскальної служби України внесено до реєстру.

Відповідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 ЦК України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

Згідно з ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1173 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1173 Цивільного кодексу України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Стаття 56 Конституції України проголошує право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Дане положення Основного Закону України реалізується нормами статті 1173 Цивільного кодексу України, якими закріплено спеціальний випадок відшкодування шкоди, що має певні особливості порівняно з загальними правилами про деліктну відповідальність.

Отже, зазначеною правовою нормою встановлено відповідальність за завдання шкоди особливим суб'єктом, здійснення ним особливих функцій, тощо.

Суб'єктом відповідальності за даною статтею є держава, Автономна Республіка Крим, орган місцевого самоврядування, які відшкодовують шкоду, завдану безпосереднім заподіювачем шкоди - органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим та органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

У цивільному праві під шкодою розуміється пошкодження чи знищення суб'єктивного цивільного права, блага чи інтересу.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже, саме на позивача покладається обов'язок довести підставність своїх вимог, а саме наявність шкоди, протиправність поведінки її заподіювача та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою, і для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених ознак складу цивільного правопорушення, які необхідні для відшкодування шкоди в порядку ст. 1173 Цивільного кодексу України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Проте, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимим доказами в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України складу цивільного правопорушення, з наступних підстав.

Стаття 175 ч.1 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема відшкодування збитків (шкоди) та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Як підтверджується наявними матеріалами справи, позивачем з посиланням на припис ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, заявлено вимогу про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 6233,93 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням Запорізької митниці Державної митної служби України, що складає суму нарахованих позивачем у період з листопада 2010 по вересень 2015 інфляційних втрат згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В свою чергу, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.п. 3.1, 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 за №14, постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 у справі №6-38цс11).

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (ст. 612 Цивільного кодексу України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 Цивільного кодексу України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що нарахування відсотків та суми інфляційних втрат стосується прострочення саме грошових зобов'язань, а поняття "грошове зобов'язання" згідно з положеннями Цивільного кодексу України позначає будь-яке зобов'язання, яке складається, в тому числі, з правовідносини, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Тобто стаття 625 Цивільного кодексу України поширюється на порушення саме грошового зобов'язання, що існувало між сторонами до прийняття рішення суду.

Частина 3 ст. 11 Цивільного кодексу України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

Крім того, суд зазначає, що із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 Цивільного кодексу України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Отже, постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в справі № 808/6142/13-а від 16.06.2015 не встановила між позивачем та відповідачем будь-яких зобовґязальних відносин, а підтвердило і визначило правовідносини сторін у сфері повернення зайво сплаченого митного платежу. При цьому, позивач вважає, що йому завдано шкоди, визначеної ним у вигляді інфляційних втрат в сумі 6233,93 грн.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що дія ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не поширюється на правовідносини між позивачем та відповідачами, оскільки між ними відсутні будь-які договірні зобовґязальні правовідносини, а відшкодовані позивачу судовим рішенням та висновками кошти в сумі 7153,92 грн. відновили його порушене право, тобто, фактично, шкода позивачу відшкодована присудженням на його користь зайво сплачених ним при митному оформлені коштів в сумі 7153,92 грн., а нарахування інфляційних втрат на вказану суму суперечить як приписам ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, так і приписам ч. 3 ст. 11 наведеного Кодексу і не може вважатись шкодою в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.

Також, згідно з п. п. 5.2 п. 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13 № 14, обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача 6233,93 грн. матеріальної шкоди, що складає суму нарахованих позивачем у період з листопада 2010 по вересень 2015 інфляційних втрат згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України - не є обґрунтованими та законними, а тому задоволенню не підлягають.

У відзиві відповідач зазначав, про сплив трирічного строку позовної давності на стягнення втрат від інфляції.

Щодо застосування позовної давності, суд відзначає, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13.).

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові повністю, позовна давність застосуванню не підлягає.

Відповідно до п. 13 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За таких обставин, оскільки позов заявлено позивачем про відшкодування шкоди, завданої неправомірними рішеннями відповідача 2, судовий збір за подання такого позову в порядку п. 13 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" не справляється; а отже відсутні і підстави для здійснення розподілу судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 75, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 19.04.2016.

Суддя І.В.Усатенко