Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

від "14" квітня 2016 р. Справа № 906/160/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В. ,

при секретарі Антонюк Н.Ю.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. №5719/16 від 28.12.2015;

від відповідача: ОСОБА_2 - директор, наказ №1 від 11.01.2000р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісся-Енерго"

про стягнення 8795,58 грн

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 8795,58грн заборгованості, з яких: 6255,05грн - основний борг, 1164,80грн - пеня, 171,78грн - 3% річних,1203,95грн - інфляційні нарахування.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, передбачених договором №28 від 07.06.2010 про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води в частині сплати позивачу фактично отриманої відповідачем теплової енергії у встановлений договором строк.

13.04.2016 до суду від ТОВ "Полісся-Енерго" надійшла заява №07/16, в якій відповідач просить зменшити розмір нарахованої пені на 50% та розстрочити виконання рішення суду на 12 місяців згідно наданого графіку (а.с. 55-56).

Представник позивача в засіданні суду позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву №3/16 від 04.03.2016 та додаткових запереченнях №05/16 від 23.03.2016. Разом з тим, просив суд зменшити розмір нарахованої пені та розстрочити виконання рішення суду на 12 місяців.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

07.06.2010 року між Комунальним підприємством "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради (позивач/виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Полісся-Енерго" (відповідач/споживач) укладено договір № 28 про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води (а.с.8-11), за умовами якого позивач як виконавець зобов'язався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, а споживач зобов'язався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором (пп.1.1 договору).

Відповідно до пп.2.1 договору, тарифи на послуги на дату укладення договору становлять з централізованого опалення: 12,36 грн. за один кв. метр приведеної опалювальної площі при відсутності приладів обліку теплової енергії, в т.ч. 20% ПДВ.

В пп.2.4 договору наведена характеристика об'єктів споживача теплової енергії по вул.Східна 71.

Згідно пп.3.1 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць.

1) споживачі - госпрозрахункові підприємства, організації та бюджетні установи проводять попередню оплату до 20 числа поточного місяця у розмірі 50% від очікуваних нарахувань. Решту суми нарахувань споживач оплачує до 10 числа місяця наступного за розрахунковим.

2) споживачі - бюджетні установи можуть проводити попередню оплату до 25 числа поточного місяця у розмірі 100% від очікуваного споживання наступного місяця.

Відповідно до пп.3.2 договору, послуги оплачуються готівкою.

Згідно пп.3.6 договору, не пізніше 8 числа місяця, наступного за розрахунковим, споживач повинен отримати рахунок на оплату теплової енергії, спожитої у розрахунковому місяці. Неотримання споживачем рахунку не звільняє останнього від обов'язку оплати по цьому договору.

Відповідно до п.1 пп.4.2 договору, споживач зобов'язався оплачувати послуги у встановлений договором строк.

Відповідно до пп.9.1 договору, цей договір укладається на один рік і набирає чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду. Строк позовної давності за даним договором становить п'ять років.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 ГК України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 07.06.2010, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Така ж правова норма міститься і в статті 526 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, на виконання договору №28 від 01.10.2009 позивач в період з січня 2015 по березень 2015 надав відповідачу послуги з теплопостачання та ГВП, про свідчать рахунки від 30.01.2015 на суму 2297,26грн, від 27.02.2015 на суму 2117,55грн, від 31.03.2015 на суму 1840,62грн, всього на суму 6255,05грн (а.с.17-19 ).

Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач взяті на себе договором №28 від 07.06.2010 зобов'язання щодо своєчасної оплати наданих позивачем послуг не виконав належним чином, внаслідок чого виникла заборгованість за використану теплову енергію за період з січня 2015 року по березень 2015 року і становить 6255,05 грн.

Отже, з врахуванням наведеного вище, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 6255,05грн основного боргу суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 1203,95грн - інфляційних нарахувань за період з березня 2015 року по січень 2016 року і 171,78грн - 3% річних за період лютий 2015- січень 2016.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Перевіривши наведені позивачем розрахунки суми інфляційних нарахувань та 3% річних, суд вважає їх правильними і такими, що здійснені згідно вимог чинного законодавства, а тому задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1203,95грн інфляційних нарахувань і 171,78грн 3% річних.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1164,80грн пені .

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 ЦК України).

За приписами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного.

Відповідно до пп.3.7 договору, за несвоєчасне внесення плати із споживача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок розміру пені, суд вважає його правильним і таким, що здійснений згідно вимог чинного законодавства.

Разом з тим, враховуючи клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені на 50%, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій (ч.2 ст.233 ГК України).

Стаття 551 ЦК України також передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (зі змінами і доповненнями) визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Проаналізувавши клопотання відповідача про зменшення розміру пені, врахувавши його важке фінансове становище, наявність великої кредиторської заборгованості , суд приходить до висновку про зменшення розміру пені на 50%, тобто, до 582,40 грн.

При цьому суд враховує роз'яснення, надані в п.9.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення", згідно якого у резолютивній частині рішення господарські суди повинні зазначати у рішеннях про часткове задоволення майнових вимог, у тому числі в разі зменшення розміру неустойки згідно з пунктом 3 ст.83 ГПК України, - про відмову в позові в решті вимог, припинення провадження або залишення без розгляду позову у цій частині.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач доказів сплати заборгованості не надав, доводів позивача не спростував.

Посилання відповідача у відзиві (а.с. 26-27) на сплату заборгованості згідно платіжних доручень №9 від 04.02.2015 на суму 4094,55грн та №28 від 20.05.2015 на суму 598грн (а.с. 29-30) відхиляються судом з огляду на п.п.3.3. договору, згідно якого сторони домовились, що всі платежі за надані послуги, що вносяться споживачем на поточний рахунок виконавця, погашають заборгованість попереднього періоду, при її наявності, не залежно від призначення платежу, вказаного в платіжному документі .

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню на суму 8213,18грн, з яких: 6255,05грн основного боргу, 582,40грн пені, 171,78грн 3% річних,1203,95грн інфляційних нарахувань.

Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки (абз.4 п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (зі змінами і доповненнями)).

Що стосується клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду в частині стягнення 8213,18грн на 12 місяців згідно наданого графіку, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.6 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

У п.2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 №5-рп/2013 зазначено, що у Господарському процесуальному кодексі України передбачено дві стадії, на яких суд може вирішувати питання про розстрочку виконання рішення, а саме: при винесенні рішення по суті справи, що відображається в мотивувальній та резолютивній частинах рішення (пункт 3 частини першої, частина друга статті 84), а також у наказі господарського суду; та під час виконання рішення суду (виконавчого провадження) шляхом винесення окремого процесуального документа (ухвали) про розстрочку виконання рішення (частина третя статті 121).

Розстрочка виконання рішення суду, як вважає Конституційний Суд України, означає виконання його частинами, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. За змістом частини другої статті 84 Кодексу строки виконання рішення частинами (сплата грошових сум частками тощо) визначаються судом.

Конституційний Суд України також зазначає, що розстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

За судовою практикою, як встановив Конституційний Суд України, до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та які є підставою для розстрочки його виконання, належать, зокрема, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи-боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Обґрунтовуючи наявність підстав для розстрочки, боржник посилається на скрутне фінансове положення та наявність значної кредиторської заборгованості товариства (а.с.47-48, 55-56).

До справи заявником надані документальні докази, які підтверджують неможливість виконання рішення суду, зокрема, фінансовий звіт підприємства станом станом на 31.12.2015, відповідно до якого кредиторська заборгованість ТОВ "Полісся-Енерго" складає 571,7 тис. грн. (а.с.49).

Разом з тим, представник позивача заперечує проти надання розстрочки виконання рішення суду.

Згідно п.7.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Враховуючи вищевикладені обставини, що були наведені відповідачем, ґрунтуючись на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає обставини відповідача відносно винятковими та задовольняє заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісся-Енерго", розстрочивши виконання судового рішення в частині стягнення 8213,18 грн на 12 місяців згідно наданого графіку.

Розстрочення виконання рішення суду здійснюватиметься в частині стягнення боргу в сумі 8213,18грн рівними платежами, починаючи з квітня 2016 року по березень 2017 року (включно) щомісячно, згідно наступного графіку:

до 30.04.2016 - 684,43 грн;

до 31.05.2016 - 684,43 грн;

до 30.06.2016 - 684,43 грн;

до 31.07.2016 - 684,43 грн;

до 31.08.2016 - 684,43 грн;

до 30.09.2016 - 684,43 грн;

до 31.10.2016 - 684,43 грн;

до 30.11.2016 - 684,43 грн;

до 31.12.2016 - 684,43 грн;

до 30.01.2017 - 684,43 грн;

до 28.02.2017 - 684,43 грн;

до 31.03.2017 - 684,45грн.

Судовий збір покладається на відповідача, оскільки він спонукав позивача звернутись з позовом до суду.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85, 121 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісся-Енерго" (10012, м.Житомир, вул.Східна 71, ідентифікаційний код 30672955)

на користь Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради (10014, м.Житомир, вул.Київська 48, ідентифікаційний код 35343771)

- 6255,05грн основного боргу;

- 582,40грн пені;

- 171,78грн - 3% річних;

- 1203,95грн інфляційних нарахувань;

- 1378,00грн судового збору.

3. В позові відмовити в частині стягнення 582,40 грн пені.

4. Розстрочити виконання рішення у справі №906/160/16 на 12 місяців, згідно наступного графіку:

до 30.04.2016 - 684,43 грн;

до 31.05.2016 - 684,43 грн;

до 30.06.2016 - 684,43 грн;

до 31.07.2016 - 684,43 грн;

до 31.08.2016 - 684,43 грн;

до 30.09.2016 - 684,43 грн;

до 31.10.2016 - 684,43 грн;

до 30.11.2016 - 684,43 грн;

до 31.12.2016 - 684,43 грн;

до 30.01.2017 - 684,43 грн;

до 28.02.2017 - 684,43 грн;

до 31.03.2017 - 684,45грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Шніт А.В.

повне рішення складено 18.04.2016

Віддрукувати: 1 прим. в справу