ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року Справа № 920/1158/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого),
Куровського С.В., Ткаченко Н.Г.
розглянувши касаційну скаргу ТОВ "Торговий дім "Енергосервіс"
на постанову та рішенняХарківського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 року Господарського суду Сумської області від 01.12.2015 року
у справі Господарського суду № 920/1158/15 Сумської області
за позовом ТОВ "Торговий дім "Енергосервіс"
до 1. ПАТ "Сумиобленерго"; 2. ПАТ "Нафтопроммаш"
про визнання договору недійсним
у судовому засіданні взяли участь представники:

ТОВ "Торговий дім "Енергосервіс": Бельмас А.О. (довіреність від 19.10.2015 року),
ПАТ "Сумиобленерго":Довганюк Р.М. (довіреність №10-19/17-Д/13 від 01.03.2016 року),
ПАТ "Нафтопроммаш":не з'явились.
В С Т А Н О В И В :

23.07.2015 року ТОВ "Торговий дім "Енергосервіс" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до ПАТ "Сумиобленерго" (далі - відповідач-1) про визнання недійсним договору поруки №2502/7 від 25.02.2015 року, укладеного між ТОВ "Торговий дім "Енергосервіс", ПАТ "Сумиобленерго" та ПАТ "Нафтопроммаш" (том 1, а.с. 3 - 69).

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 08.09.2015 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача - ПАТ "Нафтопроммаш" (далі - відповідач-2) (том 1, а.с. 181 - 182).

Рішенням Господарського суду Сумської області від 01.12.2015 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Джепа Ю.А., судді: Зражевський Ю.А., Яковенко В.В.) у задоволенні позову відмовлено (том 2, а.с. 42 - 50).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 01.12.2015 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та визнати недійсним оспорюваний договір.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Здоровко Л.М., судді: Пуль О.А., Плахов О.В.) апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області від 01.12.2015 року - без змін (том 2, а.с. 183-192).

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 24.02.2016 року та рішення суду першої інстанції від 01.12.2015 року, обґрунтовуючи порушенням судами попередніх інстанцій положень статей 203, 548, 556 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 15, 23, 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, чинній до 19.01.2013 року, статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 24.02.2016 року та рішення суду першої інстанції від 01.12.2015 року на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, вислухавши представників позивача - Бельмаса А.О. та відповідача-1 - Довганюка Р.М., дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 204 ЦК України визначено принцип правомірності правочину, відповідно до якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 2.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 року роз'яснено про те, що в силу припису статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Положеннями статті 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, саме в момент вчинення правочину.

Пунктом 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 року роз'яснено про те, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною 1 статті 32, частиною 1 статті 33 та частиною 2 статті 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.02.2015 року між ТОВ "Торговий Дім Енергосервіс" (поручитель, позивач), ПАТ "Сумиобленерго" (кредитор, відповідач-1) та ПАТ "Нафтопроммаш" (боржник, відповідач-2) укладено договір поруки №2502/7, за умовами якого позивач поручився перед відповідачем-1 за виконання відповідачем-2 в термін до 04.03.2015 року грошових зобов'язань за договором №1 від 15.09.2003 року "Про постачання електричної енергії" (філія "Охтирський район електричних мереж"), укладеним між кредитором-відповідачем-1 та боржником-відповідачем-2, щодо сплати заборгованості в розмірі: 320 171, 37 грн. в т.ч. ПДВ за спожиту активну електроенергію, яка виникла в розрахункові періоди з 20.02.2011 року по 20.02.2012 року; 28 502, 94 грн. в т.ч. ПДВ за спожиту активну електроенергію, яка виникла в розрахункові періоди з 20.10.2012 року по 20.11.2012 року, з 20.01.2015 року по 20.02.2015 року; 47 635, 29 грн. в т.ч. ПДВ за реактивну електроенергію, яка виникла в розрахункові періоди з 20.02.2011 року по 20.02.2012 року; 9 252, 79 грн. в т.ч. ПДВ за реактивну електроенергію, яка виникла в розрахункові з 20.10.2012 року по 20.12.2012 року; 7 526, 72 грн. інфляційних нарахувань за період з 20.12.2010 року по 01.03.2012 року; 4 817, 28грн. - 3% річних, нарахованих з 20.01.2011 року по 01.03.2012 року; 24 889, 95 грн. пені за період з 20.01.2011 року по 01.03.2012 року за неналежне виконання грошових зобов'язань за основним договором (договором на постачання електричної енергії) (том 1, а.с. 22 - 23).

Розглядаючи доводи позивача про укладення зазначеного правочину під впливом тяжких обставин суди встановили таке.

Під час здійснення ліквідаційної процедури у справі про банкрутство ПАТ "Нафтопроммаш", між ПАТ "Нафтопроммаш" (продавець) та ТОВ "Торговий Дім Енергосервіс" (покупець) укладено договори купівлі-продажу нерухомого майна та енергетичного обладнання, що знаходиться за адресою: Сумська область, м. Охтирка, вул. Червоноармійська, 1, блок 3, 4, 5 (договори від 08.04.2014 року, 15.04.2014 року та 15.09.2014 року), яке в подальшому позивач почав здавати в оренду третім особам (том 1, а.с. 12 - 19, 90 - 172).

02.10.2014 року позивач звернувся до ПАТ "Сумиобленерго" зі заявою №14 про укладення договору про постачання електричної енергії для забезпечення потреб електроустановок по об'єкту за адресою: м. Охтирка, вул. Червоноармійська, 1, на яку отримав відмову в укладенні договору у зв'язку з тим, що документи, необхідні для укладення, подані не в повному обсязі, а саме відсутністю заявки на очікуваний обсяг споживання електричної енергії, яка є необхідною для визначення договірних величин споживання електричної енергії, що є істотною умовою договору про постачання електричної енергії відповідно до пункту 5.5 Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від №28 від 31.07.1996 року (том 1, а.с. 20, 21).

Необхідний перелік документів було надано лише 26.02.2015 року, що підтверджується листом позивача за вих. № 29 на адресу відповідача-1; 06.03.2015 року між позивачем та відповідачем-1 укладено договір про постачання електричної енергії №1813766 (том 2, а.с. 16, том 1, а.с. 24 - 29).

29.01.2015 року та 16.02.2015 року ПАТ "Нафтопроммаш" в особі ліквідатора Пересадька Р.І. повідомлено позивача про отримання попередження від філії "Охтирський район електричних мереж" ПАТ "Сумиобленерго" про припинення постачання електроенергії на об'єкти, що знаходяться за адресою м. Охтирка, вул. Червоноармійська, 1 (за вказаною адресою знаходяться нежитлові приміщення, придбані позивачем за договорами купівлі-продажу від 08.04.2014 року та від 15.04.2014 року), у зв'язку із заборгованістю в розмірі 414 299, 08 грн. (том 1, а.с. 30 - 33); як відповідь, 16.02.2015 року позивачем направлено відповідачу-2 листа за №24, в якому просив повідомити щодо можливості виконання відповідачем-2 грошових зобов'язань, у тому випадку, якщо поручитель виконає зобов'язання, передбачені договором поруки, і сплатить заборгованість на користь відповідача-1, а також повідомити суму визнаних судом кредиторських вимог відповідача-1, черговість їх погашення, із зазначенням того, чи погашались дані вимоги банкрутом і в якій частині (том 1, а.с. 40).

Листом №7 від 18.02.2015 року відповідач-2 повідомив позивача про те, що з 20.09.2012 року перебуває в процедурі ліквідації у зв'язку з банкрутством; погашення грошових зобов'язань перед позивачем є неможливим, через недостатність грошових коштів; ухвалою Господарського суду Сумської області від 26.07.2012 року у справі №5021/321/12 про банкрутство відповідача-2 визнано та внесено до реєстру вимог кредиторів конкурсні вимоги відповідача-1 на суму 483 128, 41 грн., в тому числі 457 125, 46 грн. (плата за спожиту активну (397 146, 17 грн.) та реактивну електроенергію (47 635, 29 грн.), інфляційні нарахування (7 526, 72 грн.), 3% річних (4 817,28 грн.) - у четверту чергу, 24 889, 95 грн. пені у шосту чергу, 1 113 грн. витрат, пов'язаних зі зверненням до суду, у першу чергу; станом на 18.02.2015 року кредиторські вимоги відповідача-1 погашені частково на суму 78 087, 80 грн. (том 1, а.с. 41).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції спростував доводи позивача про наявність впливу тяжких обставин для укладення договору поруки та дійшов висновку про те, що зазначені дії відображали процедуру узгодження істотних умов договору постачання електроенергії між позивачем та відповідачем-1.

Також, судами спростовані доводи скаржника щодо неправомірності укладеного договору поруки через існування реальної загрози залишитись без електроенергії, неодноразового відключення електричної енергії у нежитлових приміщеннях, придбаних позивачем, що загрожувало повному припиненню господарської діяльності позивача внаслідок розірвання орендарями укладених договорів оренди та попереджень відповідача-1 щодо припинення постачання електричної енергії, з огляду на те, що відключення відбувались ще у 2013 році до купівлі зазначених приміщень позивачем та за наявності заборгованості відповідача-2, а також з посиланням на право відповідача-1 відповідно до пункту 7.5 Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від №28 від 31.07.1996 року застосувати заходи з відключення електроенергії у випадку порушення споживачем зобов'язань щодо розрахунку.

Отже, суди дійшли висновку, що матеріалами справи не підтверджується факт укладання спірного договору поруки за тяжких обставин.

При цьому, судами встановлено, що зміст оспорюваного правочину не містить умов, які б пов'язували його укладення та виконання з обов'язками і правами щодо укладення договору про постачання електричної енергії, а сам договір поруки є результатом досягнення згоди всіх сторін цього правочину.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, а доводи скаржника про неналежну оцінку обставин справи з посиланням на докази, прийняті до уваги судами першої та апеляційної інстанцій та відповідно оцінені судами, зводяться до намагання переконати касаційний суд здійснити переоцінку доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції відповідно до статті 1117 ГПК України, а отже, такі доводи є необґрунтованими.

З огляду на таке, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про залишення без змін постанови Харківського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 року та рішення Господарського суду Сумської області від 01.12.2015 року у справі №920/1158/15.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу ТОВ "Торговий дім "Енергосервіс" залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 року та рішення Господарського суду Сумської області від 01.12.2015 року у справі №920/1158/15 залишити без змін.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді С.В. Куровський

Н.Г. Ткаченко