ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р. Справа № 920/1826/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №1942 від 20.06.2013 року, ОСОБА_2, паспорт НОМЕР_1 від 07.05.2001 року (особисто);

відповідача - Письменна А.А., за довіреністю №0120/8/900 від 11.04.2016 року;

третьої особи - Голуб А.В., за довіреністю №706 від 29.09.2015 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (вх. № 814 С/3-12) на рішення господарського суду Сумської області від 24 лютого 2016 року по справі № 920/1826/15

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Суми

до Комунального закладу Сумської обласної ради "Сумська обласна клінічна лікарня", м. Суми

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління майном Сумської обласної ради, м. Суми,

про визнання продовженим договору,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 24.02.2016 року по справі №920/1826/15 (суддя Зражевський Ю.О.) у позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, фізична особа - підприємць ОСОБА_2 звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 24.02.2016 року по справі №920/1826/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Комунальний заклад Сумської обласної ради "Сумська обласна клінічна лікарня" у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів викладених в апеляційні скарзі, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права та всебічному дослідженні обставин справи, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Управління майном Сумської обласної ради відзиву на апеляційну скаргу не надало, однак його представник в судовому засіданні зазначив, що рішення господарського суду Сумської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом. Просить рішення господарського суду Сумської області від 24.02.2016 року по справі №920/1826/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріалами справи, 15.06.2005 року між Комунальним закладом Сумської обласної ради "Сумська обласна клінічна лікарня" (орендодавець, відповідач-1 по справі) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (орендар, позивач у справі) був укладений договір оренди № 88/05 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до обласної комунальної власності.

Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: нежилі приміщення площею 18,5 кв. м, розташовані на першому поверсі лікувального корпусу № №1 (літ. И-4, И1-2, И2-2, И3) за адресою: 40022, м. Суми, АДРЕСА_1, що становить 3/100 частки всього будинку, а саме: аптечний пункт " 108", що знаходяться на балансі КЗ "Сумська обласна клінічна лікарня", вартість якого визначена згідно з незалежною оцінкою і становить 13 107,25. Майно передається в оренду з метою розміщення аптечного пункту (пункт 1.1 договору).

У пункті 10.7 договору сторони визначили, що цей договір укладено строком на 10 років, та діє з 15.06.2005 по 15.06.2015 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором

Об'єкт оренди був переданий позивачу балансоутримувачем за актом прийому-передачі майна від 15.06.2005 року, який є додатковим № 4 до договору № 88/05 від 15.06.2005.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що після отримання від відповідача у січні та березні 2015 року листів з повідомленням про відсутність наміру продовжувати дії спірного договору, позивач після закінчення строку дії Договору оренди (15.06.2015 року) та станом на дату подання позову до суду (14.12.2015 року) продовжує використовувати орендоване майно та сплачувати рахунки відповідача по оренді майна та відшкодування комунальних послуг за використання нежитлового приміщення, а тому просить суд у відповідності з вимогами статті 764 Цивільного кодексу України та статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визнати договір оренди від 15.06.2005 року №88/05 продовженим на новий термін з 16.06.2015 року по 15.06.2025 року на тих самих умовах, що передбачені договором оренди від 15.06.2005 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачений актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно зі статтею 626 Цивільного Кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Дослідивши умови договору, на підставі якого виникло зобов'язання між сторонами, колегія суддів вважає його договором найму (оренди) приміщень.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного Кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського Кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Колегією суддів встановлено, що об'єкт оренди за договором №88/05 від 15.06.2005 року є нерухоме майно, яке належало на момент укладення договору оренди до комунальної власності Сумської обласної ради та знаходилось на балансі КЗ «Сумська обласна клінічна лікарня».

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частина 1 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до пункту 1.2 договору, цей договір укладено строком на 10 років, та діє з 15.06.2005 по 15.06.2015 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (пункт 10.7 договору).

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той же самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

З даної статті вбачається, що строк звернення з такою заявою не обмежений місяцем саме після закінчення дії договору, а заінтересована сторона може подати заяву і до закінчення строку дії договору оренди, оскільки такі дії не суперечать вказаному закону та узгоджується з іншими нормативно-правовими актами (правова позиція викладена в постанові ВГСУ від 27.01.2009 року у справі № 51/17).

Вищевказана стаття також кореспондується із застосованою вище статтею 764 ЦК України, в якій зазначено, що у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

При цьому пріоритетним критерієм при вирішенні питання пролонгації договору оренди є перш за все відсутність заперечення орендодавця.

Орендодавцем за договором є Комунальний заклад Сумської обласної ради «Сумська обласна клінічна лікарня», що уповноважене висловлювати свої заперечення щодо продовження договірних відносин.

Волевиявлення орендодавця щодо припинення договірних відносин і повернення об'єкту оренди нерухомого майна, що належить до обласної комунальної власності, підтверджується його листом від 04.03.2015 року №01-20/34/503, від 09.06.2015 року за №01-20/8/1265, які були направлені на адресу орендаря до закінчення строку дії договору оренди.

Крім того, в матеріалах справи наявне повідомлення Сумської обласної ради, яка виступає власником комунального майна, направлене на адресу позивача про припинення договору у відповідності до статті 764 ЦК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Якщо на дату закінчення строку дії договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється (п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна»).

Приписами частини 2 статті 291 ГК України визначено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Судова колегія вважає безпідставним твердження скаржника про неотримання ним повідомлення про відмову від продовження дії договору оренди на протязі одного місяця після закінчення терміну дії договору.

Так, у частині 2 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що орендодавець про наявність у нього таких заперечень повинен висловити у заяві про припинення договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору. Лише відсутність такої заяви є підставою вважати договір продовженим.

Відтак, якщо на дату закінчення строку дії договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється, і відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди. Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється (пункт 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 12).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03.06.2008 року № 2-11/9948-2007, від 18.08.2009 року № 2/385; у постанові Вищого господарського суду України від 05.02.2014 року у справі № 907/669/13.

Отже, для припинення договору оренди достатнім є вираження стороною в обумовлений законом строк своєї волі у формі заяви про небажання продовжувати орендні відносини. При цьому, законодавчо на орендодавця покладається лише обов'язок зробити заяву про відсутність у нього намірів продовжувати орендні правовідносини і не встановлено, у який спосіб він повинен пред'явити (зробити, повідомити) таку заяву.

У сфері орендних відносин усталеною є практика надсилання відповідної письмової заяви рекомендованим листом за адресою місцезнаходження (місця проживання) орендаря, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, або за іншою поштовою адресою, що була повідомлена орендарем в установленому порядку.

В контексті наведеного вбачається, що наявність документального підтвердження направлення заяви про припинення договору на адресу контрагента припиняє договір оренди, без урахування того, чи отримано іншою стороною цю заяву, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку орендодавців доводити факт отримання орендарями листів (заяв, повідомлень тощо) про припинення дії договорів оренди або ж пересвідчуватися в тому, чи отримував орендар повідомлення (заяви тощо) про припинення дії договору, які надсилаються, а передбачений лише обов'язок довести факт належного направлення такого повідомлення-заяви орендарю, яке буде свідчити про відсутність волевиявлення на продовження орендних правовідносин.

Відповідно до пункту 66 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270 , у разі відправляння згрупованих поштових відправлень, поштових переказів відправник складає їх список. Кількість поштових відправлень, поштових переказів одного виду та категорії, що включається до одного списку, кількість примірників списків та необхідність подання їх в електронному вигляді визначається оператором поштового зв'язку.

Відповідно до пункту 3.8.2.1 Порядку пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" від 12.05.2006 року №211, якщо список згрупованих поштових відправлень ф. 103 складено на двох і більше аркушах, працівник поштового зв'язку ставить на них відбиток календарного штемпеля дня приймання поштових відправлень, а на останньому, крім того, розписується.

На прийняті згруповані поштові відправлення за списками ф. 103, складеними однією юридичною особою, видається один розрахунковий документ, або на кожний список - окремі розрахункові документи. При прийманні рекомендованих відправлень в касовому чеку (розрахунковій квитанції) зазначаються: номер списку, найменування відправника, вид поштових відправлень, їхня кількість, форма оплати, сума плати за пересилання. На послуги поштового зв'язку щодо поштових відправлень (написання адреси, заповнення списку ф. 103, упакування тощо) відправнику видається окремий розрахунковий документ. Розрахунковий документ разом із копією списку ф. 103 видається відправнику (пункт 3.8.2.3. Порядку пересилання поштових відправлень).

Наявні в справі описи вкладення у цінний лист та фіскальні чеки (а. с. 35, 37, том 1) підтверджують виконання першим відповідачем обов'язку щодо направлення позивачеві відповідних повідомлень про припинення договірних стосунків в зв'язку із спливом строку дії договору оренди в обумовлений законом строк.

При цьому, неотримання позивачем вище зазначених повідомлень, навіть внаслідок дій чи бездіяльності третіх осіб, не змінює правових наслідків, що обумовлені у частині 2 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки орендодавець не відповідає за невиконання (неналежне виконання) третіми особами свого обов'язку перед відповідачем.

Таким чином, договір припинив свою дію та не був продовжений сторонами. Отже, станом на день звернення позивача з даним позовом до суду, договірні відносини між сторонами за спірним договором відсутні, а оскільки останній припинив свою дію в зв'язку із закінченням строку на який його було укладено, такий договір не може бути продовжений, в зв'язку з чим, доводи скаржника про автоматичне поновлення договору оренди не приймаються до уваги колегії суддів.

Водночас виставлення рахунків на сплату платежів за користування майном, які були оплачені позивачем, не можна розцінювати як згоду орендодавця на пролонгацію договору оренди, оскільки останній сплачував кошти за фактичне користування майном. Здійснення платежів не є підставою продовження договору, термін дії якого закінчився.

Крім того, потрібно відмітити те, що згідно частиною статті 321 ЦК України: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Колегія суддів відзначає, що Закон України „Про оренду державного та комунального майна" не містить обов'язку орендодавця надавати будь-які докази того, що він планує використовувати своє майно для власних потреб.

Отже, з'ясування мотивів поведінки відповідача та третьої особи встановлення в залежність від них обмежень для реалізації права власності суперечитимуть приписам частини 1, 2 статті 321 ЦК України.

Що стосується пункту 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" від 29.05.2013 року № 12, то рекомендація про необхідність дослідження обставин, пов'язаних з наміром власника використовувати майно, має на меті недопущення судами випадків, в яких, заявляючи про намір використовувати майно для власних потреб, власник фактично планує отримання прибутку від передачі в оренду іншій особі.

Як вбачається з матеріалів справи, Комунального закладу Сумської обласної ради "Сумська обласна клінічна лікарня" в своєму бажанні повернути в користування окреме індивідуально визначене майно (нежитлові приміщення площею 18,8 кв. м) є послідовним, про що свідчать декілька тотожних за змістом листів на адресу позивача, а тому, за відсутності доказів зворотного, у суду немає підстав вважати такі відповідача-1 направленими на зміну орендаря з метою отримання прибутку від передачі в оренду окремо визначеного нерухомого майна іншій особі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що враховуючи вимоги частини 1 статті 777 ЦК України, частини 1 статті 285 ГК України та частини 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", слід зазначити, що реалізація орендарем переважного права перед іншими претендентами на оренду цього ж майна після закінчення строку дії договору оренди, можлива лише у разі наявності у орендодавця наміру подальшого передання цього майна в оренду і виключно шляхом укладення нового договору оренди у порядку, передбаченому законодавством.

В свою чергу, викладені у позовній заяві та запереченні на апеляційну скаргу доводи свідчать про помилкове ототожнення позивачем правового інституту пролонгації договору оренди державного чи комунального майна (продовження договору на той же строк та на тих самих умовах), закріпленого частиною 2 статті17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту укладення договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (частина 3 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»), реалізація якого здійснюється шляхом укладення договору на новий термін, і в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Посилання скаржника на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норми частини 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" з огляду на порушення його переважного права на продовження договору оренди, спростовуються змістом зазначеної норми, адже, переважне право на продовження (укладення) договору оренди на новий термін може бути реалізоване лише перед іншими претендентами на оренду і за інших рівних умов, а у випадку недосягнення згоди щодо умов договору, переважне право орендаря на укладення договору на новий термін припиняється.

При цьому, колегія суддів, беручи до уваги зміст заявленої позовної вимоги щодо визнання договору продовженим, вважає за необхідне зазначити, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського Процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Сумської області від 24.02.2016 року по справі №920/1826/15 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 24.02.2016 року по справі №920/1826/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.