ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 квітня 2016 р. Справа № 918/129/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 підприємство "Віконні системи ЕМ"

до відповідача ОСОБА_1 підприємство - фірма "МЕКА"

про стягнення заборгованості в сумі 37339,66 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: представник ОСОБА_2

від відповідача: представник не з"явився.

Статті 20,22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 підприємство "Віконні системи ЕМ" (надалі Позивач) звернулось в господарський суд Рівненської області з позовом до Приватного підприємства-фірми "МЕКА" (надалі Відповідач) в якому просить стягнути з останнього 37339,66 грн., з яких: 19987,00 грн. - основного боргу, 16102,51 грн. - інфляційні, 1250,15 грн. - 3% річних.

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що на підставі накладної № 639 від 30.12.2013 року та накладної № 640 від 30.12.2015 року він поставив Відповідачу товар, однак останній не в повній мірі оплатив його вартість.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, просила задоволити позов.

Відповідач надав суду відзив на позов від 12.04.2016 року, в якому проти стягнення основного боргу не заперечує, не погоджується із нарахуванням інфляційних та 3% річних, посилається на те, що він отримав вимогу про оплату 02.11.2015 року і саме з цієї дати нараховуються інфляційні та 3% річних, просить суд позов задоволити частково. Крім того, Відповідач надав клопотання про розгляд справи без його участі.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

В грудні 2013 року відповідно до замовлення Відповідача на виготовлення металопластикових вікон та дверей Позивачем був виставлений рахунок № 808 від 23.12.2013 року на суму 24981,07 грн. та рахунок № 809 від 23 грудня 2013 року на суму 4005,93 грн.

23 грудня 2013 року Відповідач здійснив авансовий платіж у розмірі 7000 грн. по рахунку № 808 від 23.12.2013 року та 2000 грн. по рахунку 809 від 23.12.2013 року.

Після отримання попередньої оплати, на виконання своїх зобов"язань Позивач поставив Відповідачу металопластикові вікна по накладній № 639 від 30.12.2013 року на суму 24981,07 грн., та металопластикові двері по накладній № 640 від 30.12.2015 року на суму 4005,93 грн.

Факт отримання товару підтверджено підписом уповноваженої особи ОСОБА_3, завірено печаткою підприємства та видано останньому по довіреності № 42 від 23 грудня 2013 року.

16 жовтня 2015 року Позивач надіслав на адресу Відповідача вимогу про оплату боргу у сумі 19987,00 гривень. Однак Відповідач на вимогу не відреагував, свої зобов"язання не виконав.

Договору в письмовій формі сторони не укладали, однак відповідач отримав товар та підписав товарно-розпорядчі документи на нього накладні, а отримавши пропозицію оплатити вартість товару не виконав її. Отже, між сторонами існують відносини купівлі-продажу.

Приписами ч.1 ст.181 ГПК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальної вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства; крім того підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) шкоди.

Статтею 193 Господарського Кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 ЦК України, - зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов"язку не встановлений або визначений моментом пред"явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов"язок у семиденний строк від дня пред"явлення вимоги, якщо обов"язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Доказів сплати заборгованості відповідач суду не надав.

Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача 19987,00 грн. підтверджується матеріалами справи, грунтуються на законі, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов"язань", якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред"явив йому кредитор пов"язану з цим вимогу.При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов"язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не передбачено договором.

На підставі вищенаведеної норми закону Позивач нарахував Відповідачу 3% річних в сумі 1250,15 грн. та 16102,51 грн. інфляційних втрат за період прострочки в оплаті з 01.01.2014р. по 31.01.2016 року. Перевіривши їх нарахування, суд прийшов до висновку, що вони є арифметично правильними, законними, а відтак підлягають задоволенню.

Заперечення Відповідача стосовно початку строку нарахування інфляційних та 3% річних не грунтуються на законі з огляду на наступне.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Вказаною нормою встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом під час розгляду справи було встановлено, що відповідач у даному випадку був зобов'язаний оплатити товар після його прийняття, чого ним зроблено не було. Накладні, за якими відповідач отримав товар, є самостійними підставами виникнення обов'язку у нього здійснити розрахунки за отриманий товар.

За приписами частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Загальні положення частини 2 статті 530 цього Кодексу не можуть бути застосовані в даному випадку до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу, чітко встановлений спеціальною нормою права, а саме статтею 692 Цивільного кодексу України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Оскільки інший строк оплати товару сторонами у видаткових накладних встановлений не був, то відповідач мав розрахуватись з продавцем після отримання товару і відповідно, у разі простроченя виконання зобов"язання із зазначеної дати, у Відповідача виникає обов"язок сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України на Відповідача покладаються судові витрати, так як спір виник внаслідок його неправильних дій, які полягають у несвоєчасному виконанні взятого на себе зобов"язання в частині оплати вартості отриманого від Позивача товару, в зв"язку з чим останній був змушений звернутися до господарського суду за захистом своїх прав та інтересів.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2.Стягнути з Приватного підприємства-фірми "МЕКА" (33003, м. Рівне, вул. Уласа Самчука,30А, ) на користь Приватного підприємства "Віконні системи ЕМ" (29000, м.Хмельницький, вул. Гарнізонна,26А, ) основний борг у сумі 19987 (дев"ятнадцять тисяч дев"ятьсот вісімдесят сім) грн.00 коп., 3% річних в сумі 1250 (одну тисячу двісті п"ятьдесят) грн. 15 коп., інфляційні в сумі 16102 (шістьнадцять тисяч сто дві) грн. 51 коп., судовий збір в сумі 1378,00 грн..

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення підписано 26.04.2016 року.

Суддя Марач В.В.