РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016Справа №910/4195/16

За позовом Компанії «LORLEY INVESTMRNTS LIMITED»

До 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіател Груп»

Про визнання недійсним договору № 689 від 08.09.2015

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Осьмуха С.О. - по дов. № б/н від 02.07.2015

від відповідача-1 Назаренко С.В. - по дов. № б/н від 11.01.2016

від відповідача-2 Суменко Я.А. - по дов. № б/н від 20.01.2016

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Компанії «LORLEY INVESTMRNTS LIMITED» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіател Груп» (відповідач-2) про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу громадсько-торговельного центру, серія та номер 698 від 08.09.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В., укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіател Груп», за яким було відчужено об'єкт нерухомого майна - будівлю громадсько-торговельного центру загальною площею 6275,3 кв. м. за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Бородинська, 20 Б, власник ТОВ «Амстор».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Компанія «LORLEY INVESTMRNTS LIMITED» відповідно до статуту ТОВ «Амстор», затвердженого протоколом загальних зборів учасників № 45 від 17.12.2009 є учасником відповідача-1 із часткою статутного капіталу, що становить 11,5547 %. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2015 у справі № 757/2685/15-к накладено арешт та заборонено розпорядження, продаж та передачу майнових прав щодо вказаного нерухомого майна, яке належить на праві приватної власності ТОВ «Амстор». Проте, з Інформаційної довідки № 50376413 від 21.12.2015 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна позивач дізнався про відчуження зазначеного об'єкту нерухомого майна, яке відбулося на підставі спірного договору. Більше того, спірний договір був посвідчений приватним нотаріусом, який має при підготовці до посвідчення правочинів перевірити відсутність заборони на відчуження або арешту майна. Позивач вважає, що незаконними діями відповідачів з відчуження нерухомого майна ТОВ «Амстор» всупереч встановленої судовим рішенням заборони, порушені права позивача як учасника ТОВ «Амстор».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2016 порушено провадження у справі № 910/4195/16 та призначено її до розгляду на 31.03.2016.

Відповідач-1 у поданому 31.03.2016 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти позову заперечує посилаючись на те, що станом на 08.09.2015 позивач не був учасником відповідача-1, що підтверджується статутом останнього від 21.04.2015. Також позивач не є учасником відповідача-1 і станом на день звернення з позовом, що підтверджується статутом від 17.02.2016. Права позивача, який не є учасником ТОВ «Амстор» не порушено, а отже подання позову є безпідставним. Відповідач-1 не може надати договір купівлі-продажу будівлі громадсько-торговельного центру, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 698 у зв'язку з тим, що ТОВ «Амстор» ніколи не укладав договір купівлі-продажу будівлі громадсько-торговельного центру посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 698 з ТОВ «Cіател Груп». Таким чином не відбувалося неправомірного переходу права власності від відповідача-1 до відповідача-2, як стверджує позивач в своїх позовних вимогах. Відповідач-1 не є стороною спірного договору, та позивач не є учасником ТОВ «Амстор» його інтереси та права не порушено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/4195/16 від 31.03.2016, у зв'язку з неявкою в судове засідання представників позивача та відповідача-2 та невиконанням сторонами вимог ухвали про порушення провадження у справі від 14.03.2016, розгляд справи був відкладений на 12.04.2016.

Відповідач-2 у поданому 12.04.2016 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти позову заперечує посилаючись на наступне. 08.09.2015 відповідачем-2 придбано об'єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Бородінська, 20б на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. та зареєстрованого в реєстрі під № 698. Договір купівлі-продажу укладений відповідачем-2 з ТОВ «Альматрікс». На дату підписання вказаного договору відповідач-1 не був власником об'єкту продажу. Відповідач-1 не є стороною спірного договору, та позивач не є учасником ТОВ «Амстор» його інтереси та права не порушені.

В судовому засіданні 12.04.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 19.04.2016.

В судовому засіданні 19.04.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з п. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Заявляючи позов про визнання договору недійсним позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до п. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Ухвалами Господарського суду міста Києва № 910/4195/16 від 14.03.2016 та від 31.03.2016 у відповідачів було витребувано оригінал (для огляду) та належним чином засвідчену копію (для залучення до матеріалів справи) договору купівлі-продажу будівлі громадсько-торговельного центру, серія та номер 698 від 08.09.2015.

Відповідачем-2 подано договір купівлі-продажу будівлі громадсько-торгівельного центру від 08.09.2015, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 698.

Однак, з поданого відповідачем-2 договору вбачається що він укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Альматрикс» (як продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіател Груп» (як покупцем), за умовами якого продано будівлю громадсько-торговельного центру літера Б, що розташована за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Бородінська, 20, літера Б, загальною площею 6 275,3 кв. м.

Отже, матеріали справи свідчать, що 08.09.2015 договір купівлі-продажу будівлі громадсько-торговельного центру літера Б, що розташована за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Бородінська, 20, літера Б, загальною площею 6 275,3 кв. м. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Амстор» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіател Груп» не укладався.

Згідно статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» за 2008 рік, який затверджений протоколом загальних зборів учасників товариства № 27 від 29.08.2008 та зареєстрований державним реєстратором 08.09.2008 за № 9000009, Компанія «LORLEY INVESTMRNTS LIMITED» була учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» з часткою у статутному капіталі, що становить 24,2361%.

При цьому редакцію статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор», затвердженого протоколом загальних зборів учасників № 45 від 17.12.2009 та зареєстрованого державним реєстратором 24.12.2009 за № 1000009, на який йде посилання в позовній заяві, позивачем не поданий.

Подані відповідачем-2 редакції статутів Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» за 2015 рік та за 2016 рік не приймаються судом до уваги, оскільки

Державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру (ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», чинної станом на 21.04.2015).

З редакції статуту за 2015 рік який затверджений протоколом загальних зборів учасників товариства від 02.04.2015 вбачається, що він зареєстрований державним реєстратором 21.04.2015 за № 8071522.

Проте, реєстраційні дії за даним номером запису постановою Донецького окружного адміністративного суду від 12.06.2015 у справі № 805/1616/15-а визнано протиправними та скасовано.

Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» з 01.01.2016 викладено в новій редакції, що має назву «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об'єднання, професійної спілки, її організації або об'єднання, політичної партії, організації роботодавців, об'єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

З поданої редакції статуту за 2016 рік, який затверджений протоколом загальних зборів учасників товариства № 1/2016 від 17.02.2016 вбачається, що його державну реєстрацію не проведено.

Позивачем будь-яких інших доказів в підтвердження того, що на момент укладення спірного договору він був учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» не подано.

Відповідно до п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

У той же час, позивачем не наведено та не подано жодних доказів в підтвердження порушення відповідачами його прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Компанії «LORLEY INVESTMRNTS LIMITED» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 26.04.2016.

Суддя В.В. Сівакова