КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2016 р. Справа№ 910/32753/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Агрикової О.В.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року

у справі № 910/32753/15 (суддя - Привалова А.І.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ауді Центр Хмельницький»

про визнання правочину не дійсним

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача-1: Андрейків О.В., довіреність б/н від 27.07.2015 року

від відповідача-2: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (позивач у справі) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ауді Центр Хмельницький» (відповідач-2) про визнання недійсним з моменту підписання договору фінансового лізингу №00007106 від 02.04.2013 року та визнання недійсною Угоди від 22.10.2013 року про заміну лізингоотримувача в договорі про фінансовий лізинг №00007106 від 02.04.2013 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що договір фінансового лізингу № 00007106 від 02.04.2013р. суперечить нормам чинного законодавства, є фіктивним, оскільки укладений відповідачами без наміру створення правових наслідків. Також позивач просить визнати недійсною Угоду від 22.10.2013р. про заміну лізингоотримувача в договорі про фінансовий лізинг № 00007106 від 02.04.2013р., оскільки вона підписана позивачем під впливом омани та помилки щодо істотної умови договору, а саме: ціни договору та розміру і порядку здійснення лізингових платежів за ним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу (вх. № 06-29.2/830 від 11.02.2016 року), в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року у справі №910/32753/15 та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним з моменту укладення Договір про фінансовий лізинг №00007106 від 02.04.2013 року та визнати недійсною з моменту укладення Угоду від 22.10.2013 року про заміну лізингоотримувача у договорі фінансового лізингу № 00007106 від 02.04.2013 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом неповно досліджено обставини справи та правовідносини між сторонами, невірно надано правову оцінку укладеним договорам, що є підставою для скасування прийнятого рішення суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2016 року апеляційну скаргу (вх. № 06-29.2/830 від 11.02.2016 року) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді -Агрикова О.В., Мальченко А.О. та призначено розгляд справи на 28.03.2016 року.

28.03.2016 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач-1 стверджує про безпідставність вимог апеляційної скарги, вважає рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року законним та обґрунтованим.

У зв'язку з неявкою у судове засідання 28.03.2016 року представників апелянта та відповідача-2 відповідно до п.1 ч. 1 ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 20.04.2016 року.

13.04.2016 року через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, разом з цим у зв'язку з неможливістю забезпечити явку свого представника у судове засідання, апелянт просить суд розглядати справу без участі його представників.

У судовому засіданні 20.04.2016 року представник відповідача-1 у справі заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року залишити без змін з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представники апелянта та відповідача-2 у судове засідання 20.04.2016 року повторно не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Беручи до уваги клопотання апелянта та відповідача-2 про розгляд справи без участі їх представників, а також закінчення, встановлених ст. 102 ГПК України, строків розгляду апеляційної скарги, відсутність заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників апелянта та відповідача-2 за наявними в ній матеріалами, так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

02.04.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг України» (лізингодавець за договором, відповідач-1 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ауді Центр Хмельницький» (лізингоодержувач за договором, відповідач-2 у справі) було укладено договір про фінансовий лізинг №00007106 (а.с. 22-23), згідно умов якого лізингодавець зобов'язався передати у розпорядження лізингоодержувача об'єкт лізингу - транспортний засіб типу Audi А4 1,8 ТFSІ (125 kWt), шасі НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2 (далі - об'єкт лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат, та виплати лізингових платежів, який складає невід'ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 38930,00 доларів США, не враховуючи авансовий платіж на суму, що становить еквівалент у гривні 6870,00 доларів США.

Згідно договору про фінансовий лізинг №00007106 від 02.04.2013 року «Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу», рахунки для лізингових платежів/Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів є невід'ємними частинами цього договору та мають обов'язкову силу по відношенню до лізингоодержувача.

22.10.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг України» (лізингодавець за договором, відповідач-1 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ауді Центр Хмельницький» та новим лізингоодержувачем Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 підписано угоду про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг (а.с. 46-48), відповідно до якого сторони домовились замінити лізингоодержувача як сторону договору про фінансовий лізинг на нового з передачею новому лізингоодержувачу усіх прав та обов'язків відповідної сторони.

На виконання договору про заміну лізингоодержувача між попереднім та новим лізингоодержувачем складено акт прийому-передачі об'єкта лізингу (а.с. 49), згідно з яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Ауді Центр Хмельницький» передало, а новий лізингоодержувач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (позивач у справі), прийняв об'єкт лізингу. Також, новий лізингоодержувач прийняв ключі від об'єкта лізингу, комплект сигналізації, усі предмети внутрішнього інтер'єру та додаткового обладнання, як передбачено модифікацією та комплектацією об'єкта лізингу.

Предметом спору у даній справі є визнання договору фінансового лізингу № 00007106 від 02.04.2013р. недійсним, оскільки, як стверджує апелянт, він суперечить нормам чинного законодавства, так як Товариство з обмеженою відповідальністю «Ауді Центр Хмельницький» за договором є одночасно дилером-продавцем та лізингоодержувачем, що суперечить положенням статті 806 Цивільного кодексу України, статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки продавець та лізингоодержувач - повинні бути різними особами, в іншому випадку, такий договір втрачає ознаки лізингової угоди. Позивач вказує на те, що спірний договір є фіктивним, укладений відповідачами без наміру створення правових наслідків. Також позивач просить визнати недійсною Угоду від 22.10.2013р. про заміну лізингоотримувача в договорі про фінансовий лізинг № 00007106 від 02.04.2013р., оскільки вона підписана позивачем під впливом омани та помилки щодо істотної умови договору, а саме ціни договору та розміру і порядку здійснення лізингових платежів за ним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Зі змісту оспорюваного договору №00007106 від 02.04.2013 року вбачається, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором фінансового лізингу.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг». За приписами статті 1 цього Закону фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (частина 1 статті 2 Закону).

Згідно з приписами статті 4 Закону України «Про фінансовий лізинг» суб'єктами лізингу можуть бути: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця; продавець (постачальник) - фізична або юридична особа, в якої лізингодавець набуває річ, що в наступному буде передана як предмет лізингу лізингоодержувачу; інші юридичні або фізичні особи, які є сторонами багатостороннього договору лізингу.

Відтак, чинне законодавство передбачає, що у відносинах фінансового лізингу бере участь окрім лізингодавця та лізингоодержувача також інші особи, водночас норми закону не містять заборон щодо участі однієї й тієї ж особи в якості лізингоодержувача та продавця. Законодавче регулювання відносин щодо визначення умов придбання предмета лізингу базується на нормах ч. 1 ст. 806 та ч. І ст. 808 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 1 та п. 1 ч. І ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», згідно яких вибір продавця предмета лізингу здійснюється за домовленістю між лізингодавцем і лізингоодержувачем.

Так, умовами договору №00007106 про фінансовий лізинг від 02.04.2013р. відповідачами погоджено, що продавцем об'єкту лізингу є ТОВ «Ауді Центр Хмельницький». Апеляційним господарським судом враховано, що за загальним правилом продавець, у випадку його вибору лізингоодержувачем, несе відповідальність щодо якості, комплектності та інших характеристик предмету договору перед лізингоодержувачем, однак суд апеляційної інстанції зазначає, що особа продавця у договорі не може вплинути на правову природу договору, мету і ціль його укладання та на дійсність самого договору. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що особа продавця за договором фінансового лізингу жодним чином не обмежує права позивача у справі, який згідно договору про заміну сторони від 22.10.2013 року набув всіх прав та обов'язків лізингоодержувача за договором, в тому числі і прав, закріплених ст. 808 ЦК України та умовами договору щодо пред'явлення вимог до продавця об'єкту лізингу - ТОВ «Ауді Центр Хмельницький» щодо якості, комплектності об'єкта лізингу.

Щодо фіктивності договору фінансового лізингу, на яку посилається апелянт, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 1-2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Ауді Центр Хмельницький» отримав предмет лізингу та в подальшому передав його новому лізингоодержувачу на підставі договору про заміну сторони - лізингоодержувача за договором, який володіє та користується предметом лізингу з 22.10.2013 року, що апелянтом не заперечується.

З огляду на вищевикладене, суд відхиляє твердження позивача, що договір №00007106 про фінансовий лізинг від 02.04.2013р. є фіктивним та укладений відповідачами без наміру створення правових наслідків, оскільки належними та допустимими доказами позивач не довів, що сторони оспорюваного правочину не мали наміру створення правових наслідків, характерних для договору фінансового лізингу.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

За приписами статті 16 Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Згідно зазначеного Графіку, який є додатком до договору фінансового лізингу та його невід'ємною частиною, лізингові платежі повинні сплачуватись на підставі рахунку Порше Лізинг Україна в гривнях (за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол..США, відповідно до п. 6.3. та 6.4. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу). Цим Графіком визначено суми та дати їх сплати.

Згідно п. 6.3. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу сторони погоджуються, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим договором на користь Порше Лізинг Україна відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання Порше Лізинг Україна очікуваної станом на дату виникнення договору суми на основі діючого курсу обміну Євро/долара США, встановленого НБУ або українським комерційним банком або на основі обмінних курсів, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клієнтами банку з купівлі та продажу Євро/доларів США, як буде обрано за рішенням Порше Лізин Україна. З цією метою лізингові платежі, та будь-які інші платежі за цим договором розраховуються в Євро/доларах США на змінній основі та підлягають сплаті у гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку.

Апелянт посилаючись на приписи ч.2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» стверджує, що вищезазначені умови договору суперечать чинному законодавству, оскільки передбачають односторонню зміну розміру лізингових платежів. Однак, колегія суддів відхиляє такі посилання апелянта з огляду на наступне.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частиною 2 статті 632 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна (тариф) є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін. Суб'єкти господарювання можуть використовувати у господарській діяльності вільні ціни, державні фіксовані ціни та регульовані ціни - граничні рівні цін або граничні відхилення від державних фіксованих цін. При здійсненні експортних та імпортних операцій у розрахунках з іноземними контрагентами застосовуються контрактні (зовнішньоторговельні) ціни, що формуються відповідно до цін і умов світового ринку та індикативних цін (ст. 189 Господарського кодексу України).

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вищезазначені положення договору фінансового лізингу узгоджуються з вимогами чинного законодавства та не суперечать ним.

Окрім того, позивач вказує на недійсність Угоди від 22.10.2013р.про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий, обґрунтовуючи це тим, що відповідачем-1 введено в оману позивача щодо істотної умови договору, а саме ціни договору та розміру і порядку здійснення лізингових платежів за ним, оскільки договором не зазначено розмір тримісячної ставки LIBOR, за яким відповідач-1 розраховує лізингові платежі. У зв'язку з чим, неможливо встановити за якою процентною ставкою визначались лізингові платежі у виді процентів.

Відповідно до п. 6.4. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких узгоджений сторонами. Якщо сторони домовились про змінну процентну ставку, застосовуватимуться наступні правила: графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) розраховуватиметься на основі змінної процентної ставки у розмірі тримісячної ставки LIBOR для доларів США/EURIBOR для Євро (відповідно до умов Контракту). Тому якщо тримісячна ставка LIBOR для доларів США/EURIBOR для Євро зміниться у порівнянні з останнім коригуванням процентної ставки або, відповідно, датою доставки об'єктів лізингу у більше ніж на 0,25 процентних пунктів, робиться аналогічне абсолютне коригування проценту (з додаванням абсолютної вартості такого збільшення до абсолютного розміру проценту) на дату виставлення рахунку, після відповідного календарного кварталу. (п. 6.4.2.)

Місцевим господарським судом вірно зазначено, що процентна ставка LIBOR є міжбанківською та розраховується як середньоарифметичне значення індивідуальних процентних ставок пропозицій ресурсів банків-членів британської асоціації.

Відповідно до діючих норм, LIBOR застосовується як Лондонська міжбанківська ставка пропозицій. Вказана ставка застосовується для розрахунків між банками та є величиною, яка свідчить про те, під які проценти банки можуть кредитувати один одного.

Постановою правління НБУ №33 від 09.02.2005р. рекомендовано банкам під час визначення ціни за залученими коштами в іноземній валюті орієнтуватися на розмір ставки LIBOR плюс 1-3 відсоткових пункти (в залежності від терміну залучення коштів).

Згідно постанови Правління Національного банку України № 363 від 03.08.2004р., розмір ставки LIBOR доводиться щоденно службовим розпорядженням Національного банку України «Про офіційний курс гривні до іноземних валют», а також розміщується на офіційному web-сайті Національного банку України.

Відтак, враховуючи що застосування процентної ставки LIBOR передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України, її застосування у спірному договорі не суперечить нормам діючого законодавства щодо цього виду договорів, відтак доводи позивача про приховування відповідачем-1 в умовах договору про фінансовий лізинг, угоди до цього договору та в Загальних комерційних умовах внутрішнього фінансового лізингу розміру тримісячної ставки LIBOR є безпідставними.

Окрім того, слід також зазначити, що статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п. 3.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Згідно розділу 4 «Гарантії сторін» Угоди від 22.10.2013р.про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг, укладеної між сторонами у справі, погоджено, що підписанням цієї угоди новий лізингоодержувач (позивач) підтверджує, що він ознайомився з Договором про фінансовий лізинг (в тому числі з усіма документами, які складають цей договір або мають відношення до нього) і з'ясував усі питання, інформація щодо яких є необхідною для нього з метою прийняття рішення про укладення цієї Угоди. Новий лізингоодержувач (позивач) оглянув об'єкт лізингу, перевірив його роботу і підтверджує, що технічні характеристики та стан об'єкта лізингу повністю відповідають вимогам позивача. Новий лізингоодержувач (позивач) підтверджує, що у відповідності з положеннями Договору про фінансовий лізинг він приймає на себе ризики будь-яких несправностей, технічних та інших дефектів об'єкта лізингу і не матиме права пред'являти будь-які вимоги до компанія Порше Лізинг Україна у зв'язку з виявленням таких несправностей та дефектів.

Підписанням цієї Угоди відповідач-2 підтверджує, що він ознайомив нового лізингоодержувача (позивача) з Договором про фінансовий лізинг (в тому числі усі документи, які складають цей Договір або мають відношення до нього) та повідомив його усю відому інформацію, яка має відношення до укладення та виконання Договору про фінансовий лізинг.

Відповідач-2 та позивач підтверджують, що ними досягнуто необхідних домовленостей та укладено відповідну угоду щодо проведення розрахунків у зв'язку з передачею позивачу права на користування обкатом лізингу та інших прав та обов'язків за договором про фінансовий лізинг (стаття 3.4).

З огляду на викладене, суд відхиляє твердження позивача про введення останнього в оману, оскільки позивач, підписавши Угоду про заміну лізингоодержувача в договорі про фінансовий лізинг від 22.10.2013р., підтвердив обізнаність та зрозумілість усіх умов Договору про фінансовий лізинг, зокрема, умов щодо визначення розміру та порядку лізингових платежів, а також процентної ставки згідно з п.6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, які є невід'ємною частиною Договору фінансового лізингу та погодився із такими умовами.

Беручи до уваги вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що договір фінансового лізингу№00007106 від 02.04.2013 року та Загальні умов фінансового лізингу узгоджуються з вимогами чинного законодавства, щодо змісту та порядку його укладення та реально виконувався сторонами. В свою чергу, угода про заміну лізингоодержувача у договорі про фінансовий лізинг була укладена сторонами на основі вільного волевиявлення, з повним інформуванням та ознайомленням нового лізингоодержувача як з умовами договору фінансового лізингу, порядком розрахунку та сплати лізингових платежів, так і про стан предмету лізингу.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства України, колегія суддів визнає правомірним та обґрунтованим висновок Господарського суду міста Києва про відсутність підстав для визнання недійсним договору з моменту підписання договору фінансового лізингу №00007106 від 02.04.2013 року та визнання недійсною Угоди від 22.10.2013 року про заміну лізингоотримувача в договорі про фінансовий лізинг №00007106 від 02.04.2013 року, відповідно про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 49 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта, позивача у справі.

Керуючись ст. 33, 34, 49, 99, 101, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року у справі №910/32753/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року у справі №910/32753/15 залишити без змін.

3. Справу №910/32753/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді О.В. Агрикова

А.О. Мальченко