КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2016 р. Справа№ 910/27112/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Гончарова С.А.

Яковлєва М.Л.

розглянув апеляційну скаргу ПВНЗ "Київський університет культури" на рішення господарського суду м.Києва від 26.11.2015року у справі № 910/27112/15 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Приватного вищого навчального закладу "Київський

університет культури"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлобудінвест"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство "Діамантбанк"

про визнання недійсними договорів, розірвання договору та

повернення майна

за участю представників сторін:

позивача- Коржук І.О., Бевз В.В. за довіреністю

відповідача - П'ятибрат Н.С.за довіреністю

третя особа- Мазур С.В.за довіреністю

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ПВНЗ "Київський університет культури" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю " Житлобудінвест" про визнання недійсним договору підряду, визнання недійсним договору про взаємозалік вимог, розірвання договорів купівлі-продажу та повернення майна.

Вимоги ПВНЗ "Київський університет культури" умотивував тим, що договір підряду № 30/07-1 від 30.07.2014 року укладений між ПВНЗ "Київський університет культури" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житлобудінвест" не відповідає приписам норм права, що регулюють будівельний підряд та за своєю правовою природою є правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а саме укладено для створення штучної заборгованості Позивача перед Відповідачем, з метою насправді здійснення взаємозаліку по укладеним договорам купівлі-продажу нерухомого майна та машиномість. Відтак, Позивач стверджує, що даний правочин є фіктивним, за наслідком фіктивності правочину, Позивач просив суд визнати його недійсним. А також просив суд, визнати недійсною двохсторонню угоду про взаємозалік та розірвати як похідні договори купівлі-продажу нерухомого майна, які укладені на виконання взаємозаліку за наслідком боргового зобов'язання Позивача перед Відповідачем за первинним договором підряду № 30/07-1 від 30.07.2014 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 21.10.2015 року позовну заяву ПВНЗ "Київський університет культури" прийнято до розгляду та порушено провадження у справі за № 910/27112/15.

Відповідач, в особі представників за довіреністю, вимоги Позивача відхилив у повному обсязі надавши суду письмові заперечення, де проти позову заперечував повністю, зазначав, що в момент вчинення договору підряду його сторонами не було порушено вимог, встановлених ч. 1-3, 5,6 статті 203 ЦК України, а отже, немає правових підстав для визнання договору недійсним. Серед іншого, Відповідач зазначає, що на момент укладання договору підряду, у сторін ще не було намірів укладати договір купівлі- продажу нерухомого майна так як договори купівлі-продажу нерухомого майна укладені після укладання договору підряду.

Рішенням господарського суду м. Києва від 26.11.2015р. у справі № 910/27112/15 (суддя Мандриченко О.В.) у задоволенні позовної заяви відмовлено повністю.

Відмова вмотивована тим, що Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції не знайшов правових підстав для визнання договору підряду № 30/07-1 від 30.07.2014 р. недійсним і як наслідок відмовив в решті похідних позовних вимог.

Не погоджуючись із мотивами та висновками судового рішення, Позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення господарського суду м. Києва від 26.11.2015р. у справі №910/27112/15 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення повністю позовних вимог.

У доводах апеляційного оскарження заявник стверджував про неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, не доведеністю обставин, які суд вважає доведеними, порушенні норм процесуального та матеріального права, внаслідок чого висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, а відтак оскаржуване рішення господарського суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

За оцінкою апелянта, господарським судом не було враховано, що підрядні роботи Відповідачем взагалі не виконувались, що підтверджується доказами, в тому числі, Висновком експертно-будівельно-технічного дослідження № 1538 від 21.12.2015 року та Висновком експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 24.03.2016 року № 1-24/03 наданого суду на стадії апеляційного розгляду.

Відповідач та третя особа з доводами апелянта не погодились, вважали рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає до задоволенню, обґрунтовуючи по-суті свої заперечення наявними у справі актом виконаних підрядних робіт та довідкою підписаними Позивачем та Відповідачем у жовтні 2014 року.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судом встановлено, що між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житлобудінвест" (підрядник) 30.07.2014 року було укладено договір підряду № 30/07-1 (далі - договір підряду), відповідно до умов якого підрядник зобов'язується за завданням замовника на свій ризик, власними і залученими силами, з власних або наданих замовником матеріалів, виконати будівельно-ремонтні роботи на об'єкті: м Київ, вул. Щорса, буд. 36 в нежитлові приміщення, м. Біла Церква, вул. Гординського, буд. 68/8 нежитлові приміщення та здати їх замовнику у встановлений цим договором строк, а замовник зобов'язується надати підряднику фронт робіт, прийняти виконані роботи та повністю оплатити їх у порядку та розмірах, передбачених цим договором. Склад і обсяг робіт за цим договором визначається відповідно до кошторисів та/або договірних цін, які сторони складають та підписують протягом дії цього договору. Підписаний сторонами поточний кошторис та/або договірна ціна є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. договору підряду, підрядник зобов'язується завершити роботи до 01 жовтня 2014 року. Датою завершення робіт вважається дата їх прийняття замовником та підписання сторонами акту приймання-здачі робіт.

Згідно п.п. З.1., 3.2. договору підряду, договірна ціна включає в себе здійснення робіт з врахуванням вартості та доставки на об'єкт всіх необхідних матеріалів. Орієнтовна вартість за цим договором складає 9 000 000,00 грн. в т.ч. ПДВ 1 500 000,00 грн.

Як передбачено п.п.3.4.1,3.4.4 договору підряду, з метою обліку виконаних робіт, проведення їх оплати відповідно до договору, сторони підписують акти виконаних робіт (Ф-КБ2) та довідку про вартість виконаних робіт (Ф-КБЗ), проект яких підрядник складає у двох примірниках, підписує, скріплює печаткою і передає замовнику до 30 числа звітного місяця. Замовник проводить оплату підряднику за виконані роботи на підставі довідки про вартість виконаних робіт (Ф-КБЗ) та акту виконаних робіт (Ф-КБ2В) протягом 10 (десяти) банківських днів після підписання сторонами Ф-КБЗ та Ф-КБ2В.

Пунктами 4.1, 4.2. договору підряду, матеріально технічне забезпечення може покладатись на Замовника та/або Підрядника. Підрядник зберігає право власності на будівельному майданчику на матеріально-технічні ресурси власного постачання. Підрядник має право залучати для виконання робіт робочу силу в достатній кількості та з відповідною кваліфікацією. Замовлення, постачання матеріалів і сировини, необхідних для виконання робіт за договором, здійснює Замовник та/або Підрядник власними силами. Облік матеріалів та сировини, придбаних Підрядником або переданих йому Замовником, здійснює Підрядник.

Відтак умовою виконання взятих на себе Відповідачем зобов'язань є наявність завдання замовника при якому Відповідач на свій ризик, власними і залученими силами, з власних або наданих замовником (Позивачем) матеріалів, виконує будівельно-ремонтні роботи на об'єктах, зазначених в договорі підряду. Відповідач також повинен здійснювати облік матеріалів та сировини, придбаних Підрядником або переданих йому Замовником.

Поряд з цим, матеріали справи не містять доказів про обмін сторонами будь-якими документами про погодження складу, обсягу, кількості та часу робіт, залучення трудових ресурсів, а також не містять доказів придбання матеріалів Відповідачем та виконання підрядних робіт найманими або власними працівниками та/або підрядними організаціями як і не містить доказів здійснення обліку матеріалів та сировини, придбаних Підрядником або переданих йому Замовником, який мав здійснювати Підрядник, який є Відповідачем у справі, ці докази сторонами, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Також суд бере до уваги той факт, що з урахуванням вищезазначених умов договору підряду, вбачається, що Відповідач повинен був надавати Позивачеві до 30 числа звітного місяця акти виконаних робіт (Ф-КБ2) та довідку про вартість виконаних робіт (Ф-КБЗ), що підтверджує виконання робіт, а також, що спірний договір підряду передбачає умову за якою приймання-передача робіт здійснюється відповідно до чинного порядку і оформлюється актами приймання виконаних підрядних робіт щомісячно та актом приймання-здачі робіт по закінченню всіх робіт відповідно до предмету договору.

Проте, у матеріалах справи відсутні відповідні щомісячні акти виконаних робіт (Ф-КБ2) та довідки про вартість виконаних робіт (Ф-КБЗ), також у матеріалах справи відсутні щомісячні акти приймання виконаних підрядних робіт та акт приймання-здачі робіт по закінченню всіх робіт відповідно до предмету договору, а наявні лише акт №1/10 приймання виконаних робіт за жовтень 2014 року датований 10 жовтня 2014 року та довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2014 року.

Отже, суд констатує факт того, що між сторонами не було підписано остаточного акту приймання-здачі робіт по закінченню всіх робіт відповідно до предмету договору підряду, що свідчить про те, що документу, який би підтверджував закінченню всіх робіт відповідно до предмету договору не існує і сторонами не надано.

Суд критично оцінює акт № 1/10 приймання виконаних робіт за жовтень 2014 року датований 10 жовтня 2014 року та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2014 року, в якості доказів виконання робіт Відповідачем, з яких вбачається, що роботи Відповідачем виконувались у жовтні місяці 2014 року.

З даних документів, вбачається та обставина, що відносини між Позивачем та Відповідачем мали місце за межами останнього дня строку виконання договору підряду, яким згідно договору є 01 жовтня 2014 року, і не відображають всієї повноти наданих послуг з урахуванням об'єму та суми декларованих затрат по договору підряду, який оскаржується.

Суд при розгляді даної справи приймає до уваги той факт, що Позивачем заявлялося клопотання до суду першої інстанції про витребування у Відповідача відповідних доказів виконання договору підряду, яке залишилось судом без задоволення, як і приймає до уваги той факт, що Відповідач не був обмежений у своєму праві надати докази реального виконання ним договору підряду, як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді, але, від Відповідача жодних доказів до суду першої інстанції які б підтверджували виконання ним договору підряду та прямо випливають з його умов до суду першої інстанції не надано.

Відповідач, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, посилався лише на підписаний акт та довідку за жовтень 2014 року, як на обґрунтування підстав для відмови у задоволення позовних вимог, які апеляційний суд вважає, в контексті даних спірних відносин та предмету спору недостатніми доказами, виконання Відповідачем підрядних робіт та доведення факту існування реальних правових наслідків за спірним договором, які виникли лише після підписання спірного договору підряду, в той час, коли предметом спору є визнання недійсним договору підряду з підстав, які існували на момент його укладення.

Суд приймає до уваги та належним чином досліджує та оцінює наданий на стадії апеляційного розгляду Позивачем Висновком експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 24.03.2016 року № 1-24/03 так як даний висновок був отриманий Позивачем після вирішення справи в суді першої інстанції, і Позивач належним чином обґрунтував його неподання до суду першої інстанції, і також з огляду на те, що цей доказ виник після винесення рішення суду першої інстанції, та містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення даного судового спору.

Вищезазначеним висновком, який колегія суддів вважає належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст.32, 34 ГПК України, підтверджує той факт, що Загальний обсяг матеріалів, труда та обладнання на проведення будівельно-ремонтних робіт на об'єктах Приватного вищого навчального закладу "Київський університет культури" () за адресою: м. Київ, вул. Щорса, буд. 36В нежитлові приміщення та м. Біла Церква, вул. Гординського, буд. 68/8 нежитлові приміщення, (кошторисна вартість робіт) в сумі 3 255 714,00 грн. затрачено на протязі з грудня 2013 року по червень 2014 року саме Університетом, без залучення в якості Підрядника за спірним договором підряду № 30/07-1 від 30.07.2014 року ТОВ "Житлобудінвест", також висновком встановлено, що відображення у бухгалтерському та податковому обліку Приватного вищого навчального закладу "Київський університет культури" () обсягу та видів матеріалів, труда та обладнання які затрачені на проведення будівельно- ремонтних робіт на об'єктах за адресою: м. Київ, вул. Щорса, буд. 36В нежитлові приміщення та м. Біла Церква, вул. Гординського, буд. 68/8 нежитлові приміщення за період з грудня 2013 року по вересень 2014 року включно, за умовами, які викладені у висновку експертного будівельно- технічного дослідження № 1538 від 21.12.2015 року, документально не підтверджується.

Вказаний висновок експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 24.03.2016 року № 1-24/03 готувався з урахуванням наявного в матеріалах справи та залученого на стадії апеляційного провадження колегією суддів, копії іншого висновку експертного будівельно- технічного дослідження № 1538 від 21.12.2015 року, який був замовлений Позивачем ще на стадії розгляду справи у суді першої інстанції, але не був отриманий до винесення рішення господарським судом, оригінал якого оглядався колегією у судовому засіданні, яким встановлено, що загальний обсяг матеріалів, труда та обладнання затраченого на проведення будівельно- ремонтних робіт на об'єктах Приватного вищого навчального закладу "Київський університет культури" за адресою: м. Київ, вул. Щорса, буд. 36В нежитлові приміщення та м. Біла Церква, вул. Гординського, буд. 68/8 нежитлові приміщення не відповідає даним викладеним в акті № 1/10 приймання виконаних робіт за жовтень 2014 року датованого 10 жовтня 2014 року на суму 8 890 019,38 грн. та довідці про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2014 року на суму 8 890 019,38 грн., загальний обсяг матеріалів, труда та обладнання затраченого на проведення будівельно- ремонтних робіт на об'єктах Приватного вищого навчального закладу "Київський університет культури" за адресою: м. Київ, вул. Щорса, буд. 36В нежитлові приміщення та м. Біла Церква, вул. Гординського, буд. 68/8 нежитлові приміщення становить 3 255 714 грн.

Таким чином, висновками обох досліджень було встановлено, що ремонтні роботи на об'єктах Приватного вищого навчального закладу "Київський університет культури" за адресою: м. Київ, вул. Щорса, буд. 36В нежитлові приміщення та м. Біла Церква, вул. Гординського, буд. 68/8 нежитлові приміщення проводились, але в значно меншому розмірі, ніж це було зазначено в акті № 1/10 приймання виконаних робіт за жовтень 2014 року та довідці про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2014 року, всього у сумі 3 255 714 грн., і роботи проводились господарським способом власними силами та з матеріалів Позивача і без залучення сторонніх осіб, в тому числі Відповідача в якості підрядника, і у інші строки, які передували даті укладення спірного договору підряду.

Також, наявною у справі довідкою Приватного вищого навчального закладу "Київський університет культури" від 20.02.2016 року № 17 за підписом ректора та головного бухгалтера, оригінал якої оглянутий колегією суддів у судовому засіданні 29.03.2016 року, Позивач повідомляє, що в двадцяти шести поверховому будинку за адресою: вул. Щорса 36 "В" в м. Києві на 1 поверсі знаходяться нежитлові приміщення № 235 "А" та № 236 загальною площею 268,6 м2, які є власністю Приватного вищого навчального закладу «Київський університет культури», інших приміщень у даному будинку Приватний виший навчальний заклад «Київський університет культури» у власності, володінні, користуванні чи оренді не має. Будівельно-ремонтні роботи в даних приміщеннях № 235 МА" та № 236, вказані у висновку експертного будівельно- технічного дослідження № 1538 від 21.12.2015 року, проводились власними силами навчального закладу до липня 2014 року. В даних приміщеннях № 235 "А" та № 236 будівельно-ремонтні роботи, з липня 2014 року і по даний час не проводились, що підтверджено висновком експертного будівельно-технічного дослідження № 1538 від 21.12.2015 року.

Поряд з цим, Відповідачем, не надано жодних доказів, які б спростували та ставили під сумнів вказані вище висновки експертних досліджень, та надану у довідці інформацію про виконання будівельно-ремонтних робіт на вказаних об'єктах Позивача власними силами навчального закладу до липня 2014 року, хоч Відповідач був з ними ознайомлений, і мав достатньо часу надати власні висновки, які б спростували вказані висновки надані до суду Позивачем.

В свою чергу, суд бере до уваги ту обставину, що під час судового розгляду 19.04.2016 року, на запитання уповноваженого представника Позивача до представника Відповідача про наявність первинної документації, що підтверджує факт закупівлі обладнання, матеріалів, залучення трудових ресурсів, обліку придбання та витрачання цих матеріалів та обладнання на об'єктах Позивача, способу їх доставления на об'єкти Позивача та їх використання, наявності підписаних кошторисів та замовлень на проведення підрядних робіт, наявності поточного кошторису, відсутності щомісячних актів виконаних підрядних робіт та остаточного акту виконаних підрядних робіт та підстави їх неподання до суду першої та апеляційної інстанції, представник Відповідача не надала належної відповіді, яка б давала можливість колегії суддів дійти висновку, що такі документи існують та є в наявності у Відповідача, з урахуванням позиції Позивача, що даних документів взагалі не існує, і документи, які підтверджують реальне виконання договору підряду та які прямо з нього випливають, у сторін відсутні.

Суд також бере до уваги, як витікає з умов договору підряду, що належними доказами виконання робіт з боку Відповідача на об'єктах Позивача, є зокрема, виконання Позивачем обов'язку передбаченого п.7.2. договору підряду, надати Підряднику до початку робіт доступ до місця проведення робіт (фронт робіт) та джерел енерго - і водопостачання, необхідних для виконання робіт; надати Підряднику фронт робіт, підготовлений Замовником для виконання робіт, складські та побутові приміщення; надати Підряднику на весь строк виконання робіт можливість безкоштовного підключення та користування за тимчасовою схемою до зовнішніх інженерних мереж (електроенергії, води) та комунікацій і необхідній кількості, докази здійснення Відповідачем замовлення, постачання, розвантаження і облік матеріалів, устаткування та сировини, необхідних для виконання робіт на об'єктах Позивача, докази здійснення обліку матеріалів та сировини, придбаних Підрядником або переданих йому Замовником, що здійснює Підрядник, докази залучення Відповідачем для виконання робіт робочої силу в достатній кількості та з відповідною кваліфікацією, відсутність складання та підписання щомісячних актів виконаних робіт (Ф-КБ2В).

Колегія суддів також враховує, що ціна у договорі підряду не була визначена як остаточна, а мала орієнтовне значення, що п.п.1.1, 1.2 договору підряду визначено, що склад і обсяг робіт з цим договором визначається відповідно до кошторисів та/або договірних цін, які сторони складають та підписують протягом дії цього договору, і що сторонами мав бути підписаний поточний кошторис, який є невід'ємною частиною договору підряду, але жодних доказів підписання та погодження кошторисів, як і поточного кошторису, та/або договірних цін, складу та обсягів робіт, які відповідно до п.п.3.1, 3.2 договору підряду, мали включати в себе здійснення робіт з врахуванням вартості та доставки на об'єкт всіх необхідних матеріалів, і що ціна договору підряду включала в себе не тільки здійснення робіт, а й ціну матеріалів і вартість їх доставки, судам обох інстанцій не надано сторонами та вони відсутні в матеріалах справи.

Як слідує з п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ч. 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

За статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину. При цьому сторони за допомогою фіктивного правочину намагаються прикрити свої неправомірні дії, зокрема: заволодіння майном, несплата податків, кредитних зобов'язань тощо.

Поряд з цим, колегія суддів враховує, що саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності, а визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін, і, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину, якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним.

Також як слідує із п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

З огляду на вищенаведені та установлені судом під час судового розгляду фактичні обставини свідчать про те, що спірний договір підряду є фіктивним в силу положень ст. 234 ЦК України та таким, що не відповідає вимогам передбачених ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, а внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, заздалегідь знали, що він не буде виконаний, оскільки роботи на об'єктах Позивача які реально виконані на цих об'єктах у відповідних об'ємах та на відповідну суму, проводились власними силами Позивача, з власних матеріалів та обладнання, без залучення Відповідача в якості підрядника та у період який передував даті укладення договору підряду, поряд з цим, матеріалами справи доведено, що ознака фіктивності притаманна діям обох сторін правочину, оскільки жодна із сторін не намагалася досягти правового результату обумовленого спірним договором, зокрема, жодних доказів про те, що якась із сторін намагалась виконати умови спірного договору суду не надано, зокрема, передати або отримати фронт робіт, готовий до виконання робіт, складські та побутові приміщення, здійснити замовлення, закупку, постачання, розвантаження матеріалів та обладнання на об'єкти Позивача в межах спірного договору, підписати кошторис або договірну ціну, укласти договір субпідряду, вести облік матеріалів та обладнання, залучити трудові ресурси, намагання підключитись до зовнішніх інженерних мереж (електроенергії, водопостачання), здійснення контролю за якістю, обсягами та вартістю робіт, пред'явлення претензій вимог щодо невиконання умов спірного договору однією із сторін, тощо, тобто жодна із сторін не вчиняла тих заходів, які були обумовлені умовами договору пряду, які б надали можливість суду встановити, що дійсно одна із сторін, дійсно намагалася досягти правового результату передбаченого договором підряду.

Таки чином, суд вважає, що Позивачем належним чином доведено як факт відсутності на момент укладення спірного договору наміру у сторін цього договору створити правові наслідки, які обумовлюються ним, а саме виконання будівельно-ремонтних робіт на об'єктах Позивача та що укладаючи його, сторони заздалегідь знали, що він не буде виконаний, так і доведена наявність умислу у сторін, який виражався в створенні штучної заборгованості перед Відповідачем у Позивача, яка у подальшому була використана сторонами для погашення реальної заборгованості Відповідача перед Позивачем, шляхом підписання двохстороннього протоколу взаємозаліку боргових зобов'язань за наявними у справі у договорами купівлі-продажу нерухомого майна, власником якого був Позивач.

В свою чергу, суд вважає за необхідне зазначити про те, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Отже, наведені вище фактичні обставини справи та відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів реального виконання з обох сторін умов договору підряду, доказів реального намагання його виконати, свідчить не тільки про те, що цей договір не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, а й свідчить про те, що внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи договір підряду, знали заздалегідь, що він не буде виконаний, так як потреби у проведені ремонтно-будівельних робіт на об'єктах Позивача не було та вказані роботи Відповідачем на об'єктах Позивача у період вказаний у договорі підряду не проводились, з огляду на те, що вони були виконані ще до укладення договору підряду, що свідчить про наявність умислу у обох сторін спрямованого на невиконання умов укладеного договору підряду та на створення штучної заборгованості у Позивача перед Відповідачем та на відсутність реального наміру у сторін створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто реального здійснення ремонтно-будівельних робіт.

З огляду на вказане вище, суд критично оцінює наявні у справі акт № 1/10 приймання виконаних робіт за жовтень 2014 року та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2014 року на суму 8 890 019,38 грн., так як вищенаведеним судом установлено невиконання вказаних у даних документах будівельно-ремонтних робіт Відповідачем, виконання їх господарським способом власними силами Позивача, у період який передував даті укладення спірного договору підряду на значно в меншому обсязі та вартості ніж це указано в даному акті та довідці.

При цьому, суд зауважує, що саме по собі підписання сторонами акту № 1/10 приймання виконаних робіт за жовтень 2014 року та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2014 року, не свідчить, з урахуванням усіх вищенавених установлених судом фактичних обставин, що сторонами таким чином вчинялись певні дії на виконання правочину, адже предметом спірного договору підряду є саме здійснення будівельно-ремонтних робіт на об'єктах Позивача, тобто факт здійснення будівельно-ремонтних робіт і є тим правовим наслідком, що породжуються відповідним правочином, а як у установлено судом та доведено Позивачем, роботи, що вказані в наведених документах не здійснювались Відповідачем.

Поряд з цим, акт № 1/10 приймання виконаних робіт за жовтень 2014 року та довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2014 року, підписані у жовтні 2014 року, а суд надає правову оцінку спірному договору, згідно предмету спору, саме на момент його укладення сторонами, і наявні в матеріалах справи докази, свідчать про те, що роботи в наявних об'ємах були виконані ще до укладення договору підряду.

З цих же підстав, апеляційний суд не приймає до уваги доводи Відповідача про те, що спірний договір не може бути визнаний недійсним, з огляду на те, що Позивачем на виконання спірного договору було перераховано на розрахунковий рахунок Відповідача грошові кошти у жовтні 2014 року у сумі 190019,38 грн., у вигляді доплати різниці за виконані будівельно-ремонтні роботи Відповідачем, яка залишилась непокритою у зв'язку з укладенням двохсторонньої угоди про взаємозалік, укладеної у вигляді протоколу взаємозаліку від 13.10.2014 року між Позивачем та Відповідачем, оскільки по- перше, сплата цих коштів не є переданням майна на виконання правочину, з огляду на предмет спірного договору підряду, по-друге, вказані кошти перераховувались згідно акту № 1/10 приймання виконаних робіт за жовтень 2014 року та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2014 року, виконання робіт згідно яких спростовується матеріалами справи.

В свою чергу, з урахуванням вставлених апеляційним судом фактичних обставин та достатніх підстав для визнання спірного договору підряду недійсним, суд вважає обґрунтованими доводи Позивача щодо визнання недійсною і двохсторонньої угоди про взаємозалік, укладеної сторонами 13.10.2014 року у вигляді протоколу взаємозаліку, якою передбачено, що Позивач реалізував нежитлові приміщення в кількості 1473,2 кв.м. для Відповідача згідно договору купівлі-продажу № 3729 від 13.10.2014 року на суму 8 000 000,00 грн., в т.ч. ПДВ, крім того 10-ть машиномість згідно договорів купівлі-продажу за № 3730 - 3739 від 13.10.2014 року на загальну суму 700 000,00 грн., в т.ч. ПДВ, Відповідач виконав ремонтних робіт на об'єктах Позивача у розмірі 8 890 019,38 грн., в т.ч. ПДВ, згідно спірного договору підряду № 30/07-1 від 30.07.2014 року та згідно якої сторони керуючись чинним законодавством України та у відповідності з домовленістю про залік заборгованості дійшли згоди про зарахування зустрічних вимог на загальну суму 8 700 000,00, в т.ч. ПДВ. Заборгованість в сумі 190 019,38 грн., в т.ч. ПДВ, підлягає погашенню на користь Відповідача до 24.10.2014 року.

Зокрема, як слідує із ст.202 ГК України до відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина 1 ст.598 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частина 2 цієї ж статті закріплює, що припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Частина 2 зазначеної статті допускає можливість зарахування зустрічних вимог за заявою однієї із сторін.

У свою чергу, ч.1 ст.202 ГК України закріплює, що господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.3 ст.203 ГК України, господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Отже, як вбачається з вищевказаних ч.1 ст.601 ЦК України та ч.3 ст.203 ГК України, господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.

Тобто, зарахування зустрічних однорідних вимог є засобом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

При цьому, з аналізу вищенавених норм чинного законодавства вбачається, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам (критеріям): 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

З буквального змісту ст.601 ЦК України та 203 ГК України вбачається, що зарахування зустрічних однорідних вимог здійснюється за наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічними, тобто такі, що випливають із двох різних зобов'язань, між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого; вимоги мають бути однорідними, тобто в обох зобов'язаннях мають бути присутні речі одного роду (зустрічні грошові вимоги); необхідно, щоб за обома вимогами настав строк виконання, оскільки не можна пред'являти до зарахування вимоги за такими зобов'язаннями, яке не підлягає виконанню.

Отже, як вбачається з наведеного вище, головним критерієм для здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог, є наявність зустрічних вимог, тобто наявність у кожної із сторін перед іншою стороною однорідного зобов'язання, зокрема, грошового зобов'язання.

Проте, як вбачається з вищенаведеного спірний договір підряду є недійсним, з огляду на те, що не був спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлених ним, що відповідно свідчить про те, що договір підряду не породжує жодних прав та обов'язків у сторін цього договору, в тому числі, обов'язків щодо сплати Позивачем грошових коштів Відповідачу за нібито виконані підрядні роботи у сумі 8 890 019,38 грн.

Таким чином, між Позивачем та Відповідачем не існують насправді зустрічні однорідні вимоги, що випливали б із двох різних зобов'язань та які підлягали б зарахуванню, тобто де Позивач (кредитор) одного зобов'язання, є боржником іншого зобов'язання.

З огляду на що та враховуючи встановлені обставини недійсності спірного договору підряду, який не створює будь-яких цивільно-правових наслідків, апеляційний суд вважає, що зарахування сторонами зустрічних однорідних вимог згідно укладеної за згодою сторін 13.10.2014 року двохсторонньої угоди у вигляді протоколу взаємозаліку, є незаконним, так як на момент такого зарахування у сторін не існувало зустрічних однорідних вимог, які випливали б, в тому числі, із недійсного спірного договору підряду, який не породжує жодних прав та обов'язків сторін договору, а тому вказана угода укладена сторонами 13.10.2014 року у вигляді протоколу взаємозаліку, також визнається недійсною судом, з указаних вище підстав та норм чинного законодавства.

Поряд з цим, як вставлено обома судами між Позивачем та Відповідачем укладені договори купівлі-продажу № 3729 від 13.10.2014 року на суму 8 000 000,00 грн., в т.ч. ПДВ та договори купівлі-продажу за № 3730 - 3739 від 13.10.2014 року на загальну суму 700 000,00 грн., в т.ч. ПДВ, згідно яких Позивач зобов'язався передати нерухоме майно у власність Відповідачу, а Відповідач прийняти та оплатити вказане майно.

Також судом встановлено, що Відповідач набув права власності на нерухоме майно, яке є предметом договору купівлі-продажу № 3729 від 13.10.2014 року та договору купівлі-продажу за № 3730 - 3739 від 13.10.2014 року.

Частиною 1 ст.655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.664 ЦК України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до ч.1 ст.691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Як слідує із ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вбачається з умов договору купівлі-продажу № 3729 від 13.10.2014 року та договорів купівлі-продажу за № 3730 - 3739 від 13.10.2014 року, строк оплати Відповідачем за придбане нерухоме майно встановлений до 15.10.2014 року.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, Відповідач мав сплатити на користь Позивача повну вартість придбаного нерухомого майна, а саме, згідно договору купівлі-продажу № 3729 від 13.10.2014 року у розмірі 8 000 000,00 грн., в т.ч. ПДВ та згідно договорів купівлі-продажу за № 3730 - 3739 від 13.10.2014 року у розмірі 700 000,00 грн., в т.ч. ПДВ, до 15.10.2014 року.

Але, з урахуванням того, що спірний договір підряду є недійсним та не створює цивільно-правових наслідків, з огляду на що, зарахування сторонами зустрічних однорідних вимог згідно укладеної за згодою сторін 13.10.2014 року двохсторонньої угоди у вигляді протоколу взаємозаліку, є безпідставним, так як на момент такого зарахування у сторін не існувало зустрічних однорідних вимог, які випливали б, в тому числі, із недійсного спірного договору підряду, суд приходить до висновку про те, що оплата Відповідачем Позивачу коштів за вказаними договорами купівлі-продажу у строки до 15.10.2014 року, згідно до здійсненого взаємозаліку на підставі недійсних договору підряду та угоди, укладеної сторонами 13.10.2014 року, у вигляді протоколу взаємозаліку, не відбулась, а тому за Відповідачем існує заборгованість з оплати за продане нерухоме майно згідно вказаних вище договорів купівлі-продажу, станом на день подання позову та розгляду апеляційної скарги, так як інших доказів оплати заборгованості Відповідачем суду не надано.

Таким чином, суд зауважує, що в порушення умов договору купівлі- продажу № 3729 від 13.10.2014 року та договорів купівлі-продажу за № 3730 - 3739 від 13.10.2014 року та ст.ст.525, 526, 530, 610, 692 ЦК України, ст.ст.173, 193, 265 ГК України, Відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, зокрема, не сплатив у строки передбачені вказаними договорами плату за придбане ним нерухоме майно.

З огляду на це, за Відповідачем рахується заборгованість, згідно договору купівлі-продажу № 3729 від 13.10.2014 року у розмірі 8 000 000,00 грн., в т.ч. ПДВ та згідно договорів купівлі-продажу за № 3730 - 3739 від 13.10.2014 року у розмірі 700 000,00 грн., в т.ч. ПДВ.

Частиною 1 ст. 173 ГК України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як визначено ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а якщо немає конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а якщо не встановлено таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.525, 526 ЦК України та ст.193 ГК України, одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

В свою чергу, ст.694 ЦК України передбачено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару. З моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар.

Як зазначалось у наведеному вище судом, згідно умов договору купівлі- продажу № 3729 від 13.10.2014 року на суму 8 000 000,00 грн., в т.ч. ПДВ та договорів купівлі-продажу за № 3730 - 3739 від 13.10.2014 року на загальну суму 700 000,00 грн., в т.ч. ПДВ, строк оплати за придбане нерухоме майно встановлений до 15.10.2014 року, тобто Відповідачу майно було продане Позивачем в кредит з відстроченням платежу до 15.10.2014 року, з переданням нерухомого майна в день укладення договорів купівлі-продажу, тобто 13.10.2014 року, про що свідчать підписані сторонами акти приймання-передачі нерухомого майна від 13.10.2014 року, тобто Позивачем був виконаний обов'язок щодо передання майна, а Відповідач, в свою чергу, його прийняв, набув на нього права власності, а грошові кошти у строк не оплатив, як того вимагають умови вказаних договорів.

За таких підстав та у зв'язку із простроченням оплати вартості нерухомого майна Відповідачем, Позивач згідно ст.694 ЦК України має право вимагати повернення у його власність неоплаченого нерухомого майна, яке є предметом договору купівлі-продажу № 3729 від 13.10.2014 року та договорів купівлі-продажу за № 3730 - 3739 від 13.10.2014 року.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За змістом ст. 655, ст. 692, ст. 697 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Якщо покупець прострочив оплату товару, продавець має право вимагати від нього повернення товару.

Відповідно до ч.1, 2 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Враховуючи наведене вище та приписи ст.651 ЦК України, суд вважає, що наявність факту не оплати Відповідачем грошових коштів за придбане нерухоме майно у порушення передбаченого договорами купівлі-продажу строку, є істотним порушенням договорів купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки внаслідок несплати Відповідачем грошових коштів Позивач позбавлений того, на що він розраховував при укладенні вказаних договорів, а саме права отримати грошові кошти у вигляді доходу від продажу нерухомого майна, яке належало йому на праві власності.

Несплата за нерухоме майно впродовж півторарічного строку. Позбавляє Позивача можливості отримати результат, на який останній розраховував при укладанні договору купівлі-продажу, а саме отримання коштів від продажу власного майна.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, колі підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За таких підстав, суд вважає обґрунтованими доводи Позивача та вважає, що у зв'язку із не оплатою нерухомого майна Відповідачем в строк передбачений договорами, зазначені договір купівлі-продажу № 3729 від 13.10.2014 року та договори купівлі-продажу за № 3730 - 3739 від 13.10.2014 року, на підставі ст.651 ЦК України підлягають розірванню, а нерухоме майно передане за цими договорами Відповідачу поверненню Позивачу у його власність.

В свою чергу, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що встановлений судами факт наявності спірного нерухомого майна в заставі третьої особи ПАТ "Діамантбанк", згідно договорів застави наявних в матеріалах справи, не є перешкодою для задоволення позовних вимог та повернення нерухомого майна власнику Позивачу, адже спірний договір підряду визнається недійсним з моменту його укладення, з огляду на те, що не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, і не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним, а факт несвоєчасної оплати є підставою для розірвання договорів купівлі-продажу та повернення майна попередньому власнику Позивачу.

Також враховуючи те, що за наслідками розгляду апеляційної скарги скасовано рішення господарського суду та задоволено повністю позовні вимоги Позивача, а тому на підставі ст.49 ГПК України, суд вважає за необхідне здійснити розподіл господарських витрат понесених сторонами у справі та покласти на Відповідача понесені Позивачем витрати зі сплати судового збору у загальній сумі 307 301,40 грн.

Керуючись ст. ст.99, 101, 103, 105 1ТІК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ПВНЗ "Київський університет культури" задовольнити, рішення господарського суду м. Києва від 26.11.2015року у справі № 910/27112/15 - скасувати.

2. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Приватного вищого навчального закладу "Київський університет культури" задовольнити.

Визнати недійсним договір підряду № 30/07-1 від 30.07.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Визнати недійсною двохсторонню угоду про взаємозалік, укладену у вигляді протоколу взаємозаліку від 13.10.2011 року між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Розірвати договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 3729 від 13.10.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Розірвати договір купівлі-продажу машиномісця № 3730 від 13.10.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Розірвати договір купівлі-продажу машиномісця № 3731 від 13 10.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Розірвати договір купівлі-продажу машиномісця № 3732 від 13.10.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Розірвати договір купівлі-продажу машиномісця № 3733 від 13.10.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Розірвати договір купівлі-продажу машиномісця № 3734 від 13.10.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Розірвати договір купівлі-продажу машиномісця № 3735 від 13.10.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Розірвати договір купівлі-продажу машиномісця № 3736 від 13.10.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Розірвати договір купівлі-продажу машиномісця № 3737 від 13.10.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Розірвати договір купівлі-продажу машиномісця № 3738 від 13.10.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Розірвати договір купівлі-продажу машиномісця № 3739 від 13.10.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Київський університет культури» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест»;

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест» (, 01030, м. Київ, вул Богдана Хмельницького, буд 68, кв. 73) повернути на користь Приватного вищого навчального закладу «Київський університет культури» (, 01042, м. Київ, вул. Чигоріна, буд. 20) шляхом підписання актів приймання-передачі нерухоме майно, а саме нежилі приміщення з № 1 по № 9, балкон, 30% групи приміщень № 47 літ Д) - офіс, які розташовані за адресою: м. Київ, вулиця Щорса,36 загальною площею 1 473,20кв.м; машиномісця № 4 (чотири), загальною площею 13,7 кв.м.; машиномісце № 5, загальною площею 16.5 кв.м., машиномісце № 7 , загальною площею 18.4 кв.м.; машиномісце № 10, загальною площею 19,9 кв.м ; машиномісце № 14, загальною площею 21,3 кв.м.; машиномісце № 15, загальною площею 20,9 кв.м.; машиномісце № 16 , загальною площею 20.4 кв.м.; машиномісце № 19, загальною 20,4 кв.м.; машиномісце № 25, загальною площею 10,7кв.м.; машиномісце № 26 загальною площею 12,8 кв.м., які знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Щорса 36 у підвалі (літ Д).

Стягнути з Товариства з обмеженою «Житлобудінвест» (, 01030, м. Київ, вул Богдана Хмельницького, буд 68, кв. 73) на користь Приватного вищого навчального закладу «Київський університет культури» (, 01042, м. Київ, вул. Чигоріна, буд. 20) судовий збір сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 307 301,40грн. (триста сім тисяч триста одна грн.. 40 коп.)

3. Матеріали справи повернути, доручити господарському суду м. Києва видати відповідний наказ.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді С.А. Гончаров

М.Л. Яковлєв