КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2016 р. Справа№ 910/9760/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Рудченка С.Г.

Ільєнок Т.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 26.04.2016 року по справі №910/9760/15 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016р.

у справі №910/9760/15 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про стягнення 98 431,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі-відповідач) 892 234 077,92 грн. боргу за неналежне виконання договору № УГВ9984/21-15 поставки природного газу від 29 грудня 2014 р.

У процесі розгляду справи заявою про збільшення розміру позовних вимог від 4 червня 2015 р. позивач збільшив вимоги про стягнення боргу до 1 357 692 982,92 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.07.2015р. у справі №910/9760/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2015р. провадження в частині стягнення боргу у сумі 1 357 594 551,68 грн. припинено та відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості згідно акту приймання-передачі газу №4 від 31.03.2015р. до Договору №УГВ9984/21-15 від 29.12.2014р. в розмірі 98 431,24 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.12.2015 р. вищевказані судові рішення скасовані в частині відмови у стягненні 98 431,24 грн. боргу, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті вказані судові рішення залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2016р. у справі №910/9760/15 позов задоволено.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 03.02.2016р., відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст.4-7, 33, 43 ГПК України.

Позивач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

29.12.2014р. між сторонами був укладений договір №УГВ9984/21-15 поставки природного газу (далі-Договір), за умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачу протягом 2015 року природний газ власного видобутку в обсязі до 0 м.куб., а останній - прийняти та оплатити його вартість на умовах договору.

Проаналізувавши умови Договору, судова колегія вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно із п.2.1 Договору постачальник передає покупцеві у I кварталі 2015 року до м.куб. природного газу, у ІІ кварталі - до м. куб., у ІІІ кварталі - до м.куб. у ІV кварталі - до м.куб.

Відповідно до п. 4.1 Договору ціна за 1000 м3 природного газу становить 419,04 грн. з ПДВ.

У відповідності до п.5.2 Договору розрахунок за фактично поставлений природний газ здійснюється протягом 20 банківських днів з дати підписання сторонами місячного акту приймання-передачі газу.

Строк дії договору відповідно до умов п. 11.1 Договору встановлений з дати його підписання уповноваженими представниками та скріплення їх печатками сторін і діє до 31 грудня 2015 р., а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Отже, виходячи з указаних умов Договору сторони пов'язали строк виконання відповідачем зобов'язання по оплаті наданих послуг за Договором з підписанням сторонами актів приймання-передачі газу.

Як пояснив позивач, у березні 2015 року він передав відповідачу 234 897 м. куб. природного газу загальною вартістю 98 431,24 грн., про що склав акт приймання-передачі природного газу №4 від 31 березня 2015 р. та передав його відповідачу. Проте, даний акт з боку відповідача підписаний не був.

При цьому, як свідчить лист відповідача №6-3316/1.2-16 від 06.05.2015р. (а.с.77 т.1), факт передачі позивачем зазначеного обсягу газу у газотранспортну мережу відповідно до умов п. 3.1 спірного Договору відповідачем не заперечувалося.

Підставою для відмови у підписанні акта приймання-передачі зазначено ту обставину, що вказаний обсяг газу був використаний споживачами, розташованими на тимчасово неконтрольованій території Донецької області.

Проте, заперечення з цього приводу суперечать умовам п.п.3.1, 3.2 Договору щодо обов'язку позивача передати газ газотранспортному підприємству, у відносинах з яким перебуває відповідач (покупець), та вимогам ч.2 ст.664 Цивільного кодексу України щодо моменту виконання обов'язку продавця передати товар.

Як вбачається з листа №6-2450/1.2-15 від 03.04.2015р. (а.с.78 т.1) про необхідність оформлення з березні 2015 року обсягів приймання-передачі природного газу до газотранспортної системи України на території Донецької області виключно з виробничими підрозділами УМГ "Харківтрансгаз" ПАТ "Укртрансгаз" відповідач повідомив позивача лише 03.04.2015р., тобто вже після виконання позивачем свого обов'язку за Договором.

Виходячи з наведеного судова колегія вважає, що зібрані докази свідчать про належне виконання позивачем обов'язку з поставки відповідачу в березні 2015 року 234 897 м. куб. природного газу загальною вартістю 98 431,24 грн.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідачем відповідно до вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності вказаної вище заборгованості.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 98 431,24 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в цій частині, судовою колегією визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016р. у справі №910/9760/15 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 року у справі №910/9760/15 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/9760/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.Г. Рудченко

Т.В. Ільєнок