ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" квітня 2016 р.Справа № 924/194/16

Господарський суд Хмельницької області у складі:

суддя Гладій С.В., розглянувши матеріали справи

за позовом обєднання співвласників багатоквартирного будинку „Наш Дім 1А м. Славута

до виконавчого комітету Славутської міської ради, м. Славута Хмельницької області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1, м. Славута

про визнання свідоцтва про право власності в частині передачі у власність підвального приміщення площею 372,2 кв.м., САЕ № 478092 від 02.09.2011р. виданого на імя ОСОБА_1 виконавчим комітетом Славутської міської ради Хмельницької області недійсним та про скасування державної реєстрації

про визнання права спільної сумісної власності на підвальне приміщення за ОСББ „Наш Дім 1А, яке знаходиться за адресою: м. Славута, вул. Садова, буд. 1А.

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

від третьої особи: не зявився

Рішення виноситься 11.04.2016р., оскільки в судовому засіданні 07.04.2016р. оголошувалась перерва.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Обставини справи:

Позивач звернувся до господарського суду з позовом в якому просить визнати свідоцтво про право власності в частині передачі у власність підвального приміщення площею 372,2 кв.м., САЕ № 478092 від 02.09.2011р. видане на імя ОСОБА_1 виконавчим комітетом Славутської міської ради Хмельницької області недійсним та скасувати державну реєстрацію свідоцтва, а також просить визнати право спільної сумісної власності на підвальне приміщення за ОСББ „Наш Дім 1А, яке знаходиться за адресою: м. Славута, вул. Садова, буд. 1А.

В обгрунтування позову посилається на рішення Конституційного суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі № 1-2/2004, рішення Конституційного суду України від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011, ст. ст. 6, 8, 19 Конституції України, ст. ст. 355, 358, 369 ЦК України.

Зазначає, що згідно з рішенням виконавчого комітету Славутської міської ради від 02.09.2011р. № 390 було видано свідоцтво про право власності, САЕ № 478092 на квартиру АДРЕСА_1 разом з підвальним приміщенням площею 372,2 кв.м. що є грубим порушенням прав та інтересів співвласників якими є власники житлових та нежитлових приміщень, безпідставно та з грубим порушенням статті 369 Цивільного кодексу України частини другої (Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.) даної згоди на відчуження підвального приміщення площею 372,2 кв.м. в будинку 1а по вул.Садова, м. Славута для ОСОБА_1 ніхто з співвласників не надавав ні письмово ні усно.

Відповідно, дії відповідача є грубим порушенням конституційних прав співвласників буд. 1а по вул. Садова, м. Славута щодо вільного розпорядження спільною сумісною власністю.

На підставі зазначеного просить позов задоволити.

Відповідач проти позову заперечує. Посилається на те, що за змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачені у статті 16 ЦК України. Одним із таких способів, як вказано у пункті 10 частини 1 статі 16 ЦК України, є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цією нормою також встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частина 2 статті 20 ГК України серед актів, визнання незаконними яких передбачено статтею 16 ЦК України, як спосіб захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів встановлює, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживача.

Оспорюване позивачем свідоцтво про право власності, видане на підставі рішення виконавчого комітету Славутської міської ради від 02.03.2010р., яке станом на момент розгляду справи є чинним.

Відповідно до приписів ст. 19 Закону України від 01.07.2004р. № 1952-IV „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень та Додатку № 1 до п. 2.1 „Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджено наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002р. № 7/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002р. за № 157/6445, свідоцтва про право власності віднесено до правовстановлюючих документів на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно.

Вказані свідоцтва є похідними від рішення про визнання права власності та виданими саме на його (рішення) виконання. Рішення виконавчого комітету про видачу свідоцтва ОСОБА_1 на підвальне приміщення є чинним.

Таким чином, відсутні підстави для визнання незаконним (недійсним) та скасування оскаржуваного свідоцтва про право власності.

Крім того, посилається також на те, що позивач не обґрунтовує належними допустимими доводами і доказами на якій підставі суд має визнати за ним право спільної сумісної власності на підвальне приміщення, з огляду на зміст норм Цивільного кодексу України, які визначають підстави набуття права власності.

Визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 1 ГПК України передбачає право відповідних осіб звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

Вказана норма передбачає захист прав власника в разі його порушення або невизнання певною особою тощо, а відтак при вирішенні спору на її підставі суттєвим є встановлення, зокрема, обставин виникнення у позивача права власності на відповідний об'єкт, а також оспорення чи невизнання цього права з боку певних осіб.

У силу ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Момент набуття права власності за договором визначений у ст. 334 ЦК України, відповідно до ч. 1, 4 якої право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом; права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

При цьому згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, яка регулює набуття права власності на новостворене майно-та об'єкти незавершеного будівництва, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності до ст. ст. 2, 4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним, юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Оскільки договором пайової участі передбачено передання ОСОБА_1 позивачу відповідної частини об'єкта будівництва після завершення його будівництва за актом приймання-передачі об'єкта фінансування, згідно з положеннями викладених вище правових норм право власності на спірний об'єкт у позивача виникає після завершення будівництва об'єкту, введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту, фактичної передачі його пайовикам та реєстрації цього права.

Оскільки зобов'язальні правовідносини між сторонами у справі не припинилися виконанням та набуттям у зв'язку з цим позивачем права власності на відповідне майно, а судове рішення не може підміняти собою правовстановлюючих документів, у позивача відсутні законні підстави для визнання за ним права власності на спірний об'єкт, адже такий спосіб захисту може бути застосований лише щодо особи, яка вже є власником.

На підставі викладеного просить в позові відмовити.

Третя особа в судовому засіданні надала письмові пояснення, згідно яких в задоволенні позову просить відмовити.

ВСТАНОВИВ:

Виконавчим комітетом Славутської міскої ради прийнято рішення № 390 від 02.09.2011 року „Про видачу свідоцтв про право власності на квартири по вул. Садовій, 1а, згідно якого на підставі заяв фізичних осіб, згідно переліку, про видачу свідоцтв про право власності на квартири №/№ 1-5, 8, 11-14, 18-23, 25,27 по вул. Садовій, 1а, договори на спільне будівництво 26-квартирного житлового будинку з торгово-офісним центром по вул. Садовій, 1а, м. Славута від 28.09.2010 року, відповідно №/№ 1-5, 8, 11-14, 18-23, 25, 27, акт прийому передачі обєкту нерухомого майна до даних договорів від 28.11.2011 року, декларація про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрована в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Хмельницькій області 27.07.2011 рокуза № ХМ 6, договір оренди земельної ділянки зареєстрований у Славутському районному відділі Хмельницької регіональної філії ДП ДЗК про що в державному рестрі земель вчинено запис від 08.07.2010 року за № 0, відповідно до п. п. 1, п. „Б ст. 30 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, тимчасового Положення „Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно вирішено відділу приватизації житла та комунального майна видати свідоцтва про право власності на квартири по вул. Садовій, 1а в м. Славуті, в тому числі і на імя ОСОБА_1 на квартиру № 4 загальною площею 105,8 кв.м. та підвальне приміщення площею 372,2 кв.м (в загальному користуванні коридори та сходові клітки площею 61,3 кв.м.).

Згідно витягу з книги видачі свідоцтв про право власності на обєкти нерухомості, свідоцтво про право власності видано ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 за № 467.

Позивач, вважаючи, що свідоцтво про право власності ОСОБА_1 було видано з порушенням норм чинного законодавства, звернувся з позовом до суду до виконкому Славутської міської ради в якому просить визнати свідоцтво про право власності в частині передачі у власність підвального приміщення площею 372,2 кв.м., САЕ № 478092 від 02.09.2011р. видане на імя ОСОБА_1 виконавчим комітетом Славутської міської ради Хмельницької області недійсним та скасувати державну реєстрацію свідоцтва, а також просить визнати право спільної сумісної власності на підвальне приміщення за ОСББ „Наш Дім 1А, яке знаходиться за адресою: м. Славута, вул. Садова, буд. 1А.

Оцінюючи докази, що долучені до матеріалів справи та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Одним із способів захисту порушених прав, як вказано у пункті 10 частини 1 статі 16 ЦК України, є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цією нормою також встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частина 2 статті 20 ГК України серед актів, визнання незаконними яких передбачено статтею 16 ЦК України, як спосіб захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів встановлює, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживача.

Оспорюване позивачем свідоцтво про право власності, видане на підставі

рішення виконавчого комітету Славутської міської ради від 02.03.2010 року № 390, яке

станом на момент розгляду справи є чинним.

Відповідно до приписів ст. 19 Закону України від 01.07.2004р. № 1952-IV „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень та Додатку № 1 до п. 2.1 „Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджено наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002р. № 7/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002р. за № 157/6445, свідоцтва про право власності віднесено до правовстановлюючих документів на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно.

Вказані свідоцтва є похідними від рішення про визнання права власності та виданими саме на його (рішення) виконання. Рішення виконавчого комітету про видачу свідоцтва ОСОБА_1 на підвальне приміщення є чинним.

Таким чином, відсутні підстави для визнання незаконним (недійсним) та скасування оскаржуваного свідоцтва про право власності.

Щодо визнання права спільної сумісної власності на підвальне приміщення за ОСББ „Наш Дім 1А, яке знаходиться за адресою: м. Славута, вул. Садова, буд. 1А, судом зазначається наступне.

Частиною першою статті 55 Конституції України визначено загальну норму, за якою кожному гарантується право на звернення до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

У Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, задекларовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

В контексті статті 1 Господарського процесуального кодексу України та статті 3 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Отже, названими статтями встановлено, що позивач має право на подання позову лише в тому випадку, коли діями відповідача порушуються права чи інтереси безпосередньо позивача, а не з будь-яких питань, де, як вважає позивач, має місце порушення норм чинного законодавства.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 20 Господарського кодексу України зазначено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), а відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Як вбачається з предмету позовних вимог, позивач ОСББ „Наш Дім 1а звернувся з позовом до відповідача виконкому Славутської міської ради з вимогою визнати за ним право спільної сумісної власності на підвальне приміщення за ОСББ „Наш Дім 1А, яке знаходиться за адресою: м. Славута, вул. Садова, буд. 1А.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 238 Цивільного кодексу України, право власності набувається в порядку та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З аналізу наведених вище норм Цивільного кодексу України вбачається, що позов про визнання права власності може пред'являтися у випадках, коли належне певній особі право або набуття цією особою права не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй такого права.

Всупереч положень ст. 392 ЦК України позивачем не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували у чому саме полягає оспорення та/або порушення відповідачем його права власності, як і не вказано конкретних норм закону, які порушив відповідач, у зв'язку з чим підлягає захисту право позивача.

Наявні у справі матеріали не підтверджують порушення відповідачем виконавчим комітетом Славутської міської ради чи оспорювання ним права власності ОСББ „Наш Дім 1А.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не перебуває з позивачем у правовідносинах щодо здійснення останнім прав володіння, користування та розпорядження спірним майном, також не є особою, яка оспорює речові права позивача.

Враховуючи, що позивачем не доведено набуття права власності на спірне майно, що є предметом спору, а також належними та допустимими доказами, в розумінні вимог статей 33, 34 ГПК України, не доведено оспорювання відповідачем його права власності, в задоволенні позовних вимог суд відмовляє.

Судові витрати, в силу ст. 49 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4-4, 4-5, 4-7, 12, 13, 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові обєднання співвласників багатоквартирного будинку „Наш Дім 1а, м. Славута до виконавчого комітету Славутської міської ради, м. Славута Хмельницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право власності в частині передачі у власність підвального приміщення площею 372,2 кв.м., САЕ № 478092 від 02.09.2011р. виданого на імя ОСОБА_1 виконавчим комітетом Славутської міської ради Хмельницької області недійсним та про скасування державної реєстрації свідоцтва, про визнання права спільної сумісної власності на підвальне приміщення за ОСББ „Наш Дім 1А, яке знаходиться за адресою: м. Славута, вул. Садова, буд. 1А, відмовити.

Повний текст складено 15.04.2016 року

Суддя С. В. Гладій

Віддрук. 4 прим. :

1 - до справи,

2 - позивачу, (АДРЕСА_3) (простим)

3 - відповідачу ( м. Славута, вул. Соборності,7 )(простим)

4- третій особі (ОСОБА_1 П.) ( АДРЕСА_4) (простим)