ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016р. Справа№ 914/662/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Іванчук С.В., при секретарі судового засідання Білан О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом: Публічного акціонерного товариства Нацональна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача: Комунального підприємства Червоноградтеплокомуненерго, м. Червоноград Львівської області

про стягнення заборгованості

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність в матеріалах справи;

від відповідача: ОСОБА_2 представник, довіреність в матеріалах справи.

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали, за клопотанням присутніх представників сторін в судовому засіданні не проводилася технічна фіксація судового процесу.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Комунального підприємства Червоноградтеплокомуненерго про стягнення інфляційних втрат в розмірі 8860грн. 69коп. та 3% річних у розмірі 8207грн. 39коп.

Ухвалою суду від 11.03.2016р. порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 29.03.2016р. З метою повного і всестороннього зясування всіх обставин спору, для забезпечення принципу змагальності, враховуючи неповне виконання сторонами всіх вимог попередньої ухвали суду, розгляд справи ухвалою суду від 29.03.2016р. відкладався на 19.04.2016р.

В судове засідання 19.04.2016р. представник позивача явку забезпечив, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просить суд позов задоволити.

В судове засідання 19.04.2016р. представник позивача явку забезпечив, який позовні вимоги заперечив. Через канцелярію суду (вх.№ 17279/16 від 19.04.2016р.) від відповідача подано відзив №398 від 13.04.2016р. заяву, в якому відповідач позовні вимоги заперечив та просить суд відмовити в задоволенні позову у зв"язку із важким фінсновим становищем, а також просить суд застосувати спеціальні строки позовної давності згідно до вимог ст. 258 ЦК україни, а саме до стягнення інфляційних та 3 % річних просить застосувати спеціальну позовну давність в один рік.

Дослідивши подані суду документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд Львівської області,

в с т а н о в и в:

30.09.2011р. між Публічним акціонерним товариством «Національною акціонерною компанією „Нафтогаз України (продавець) та Комунальним підприємством «Червоноградтеплокомуненерго» (покупець) укладено договір №14/2589/11 купівлі-продажу природного газу (далі по тексту договір), згідно до умов (п.1.1. договору) якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у IV кварталі 2011 році та у 2012 році імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України, далі газ), для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями, а покупець зобов»язується приймати та оплачувати газ на умовах цього Договору.

Згідно із п. 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п.11.1. договору №14/2589/11 від 30.09.2011р. договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу з 1 жовтня 2011 року до 31 грудня 2012 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування до повного погашення заборгованості.

Відповідно до пункту 2.1 Договору ( із змінами відповідно до додаткової угоди №2 від 30.09.2011 року №14/2589/11) встановлено, що подавець передає покупцеві у 2011 році природний газ у обсязі 1 604,039 тис.куб.м. та у 2012 році до 13 500,0 тис.куб.м.

На виконання п.2.1 Договору позивач поставив протягом жовтня 2011 року грудня 2012 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 10 303067,53 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2011 року, від 31.11.2012 року та від 31.12.2012 року на загальну суму 10 303 067,53 грн., акти підписані та скріплені печатками сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобовязання перед позивачем, за період з жовтня 2011 року по грудень 2012 року виконав у повному обсязі, що не заперечується позивачем. Проте, відповідачем допущено порушення строків проведення розрахунків за природний газ, встановлених договором.

Відповідно до вимог ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 ЦК України що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (ст.610 ЦК України).

Згідно із ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 2 ст.218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, на підставі ст.625 ЦК України за прострочення виконання зобов»язання нарахував відповідачу за період з 28.11.2013 року по 14.02.2014 року інфляційні втрати у розмірі 8 860грн. 69коп. та за період з грудня 2013р. по січень 2014р.- 3% річних в розмірі 8207грн. 39коп.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розяснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Відповідно до абз.3 п.3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, представлений позивачем, судом встановлено, що при проведені нарахувань 3% річних, позивач припустився помилки, оскільки включив день фактичної сплати суми заборгованості в період часу, за який здійснив нарахування річних. Відтак, в перерахунку розмір 3% річних становить 8103,50грн., тому в решті нарахувань 3 % річних вимоги заявлено безпідставно.

Станом на день прийняття рішення, доказів оплати проведених позивачем нарахувань суду не надано.

29.03.2016р. у поданому відзиві (вх.№13438/16) на позовну заяву відповідач просить суд застосувати спеціальні строки позовної давності згідно ст. 258 ЦК України, а саме до стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3% річних просить застосувати спеціальну позовну давність в 1 рік.

Згідно із ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За умовами ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової ін формації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довіда тися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); 4) у зв'язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); 6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу).

У листі Верховного суду України від 01.07.2014р. "Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" розяснено, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012р. у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі №6-38цс11).

Зважаючи на те, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК наслідки прострочення боржником грошового зобовязання не є неустойкою, положення про скорочену позовну давність в один рік стосується лише вимог про стягнення неустойки і не регулює стягнення боргу з урахуванням відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК. Відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК).

З огляду на викладене, спеціальна позовна давність до інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних, які є предметом розгляду даної справи не застосовується, загальні ж строки позовної давності позивачем не пропущені.

Згідно ч.2 ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 ГПК України).

Враховуючи викладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до відповідача в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 8 860грн. 69коп. та 3% річних у розмірі 8103грн.50коп. є обґрунтованими, не спростованими, підтвердженими належними доказами та підлягають задоволенню. В решті позовних вимог щодо 3 % річних належить відмовити.

Судовий збір необхідно віднести на відповідача, відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 12, 22, 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Червоноградтеплокомуненерго» (80100, Львівська область, м.Червоноград, вул.Промислова, 1, ідентифікаційний ) на користь Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії Нафтогаз України (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний ) 8 860грн. 69коп. інфляційних втрат, 8 103грн.50 коп. 3% річних та 1 369грн.61коп. судового збору.

3. Наказ видати відповідно до ст.116 ГПК України.

В решті позовних вимог щодо 3 % річних відмовити.

Суддя Іванчук С.В.

Повне рішення складено 20.04.2016 року.