КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2016 р. Справа№ 910/27000/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Шапрана В.В.

Руденко М.А.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім Сєвєродонецького «Об'єднання Склопластик»

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 року

у справі № 910/27000/15 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фобос ЛТД»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім Сєвєродонецького «Об'єднання Склопластик»

про стягнення 111 281, 31 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фобос ЛТД» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім Сєвєродонецького «Об'єднання Склопластик» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу майна № 1210/1 від 12.10.2015 року у розмірі 111 281, 31 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу № 1210/1 від 12.10.2012 р. в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що умовами договору купівлі-продажу майна № 1210/1 від 12.10.2012 року конкретний строк сплати покупцем вартості отриманого товару не визначений, а тому до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім Сєвєродонецького "Об'єднання Склопластик" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю. та призначено на 24.02.2016 року.

Відповідно до протоколу автоматичної заміни складу суду від 24.02.2016 року, у зв'язку із перебуванням судді Пономаренка Є.Ю. у відпустці, справу № 910/27000/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А., Руденко М.А., Шапран В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 року № 910/27000/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Шапран В.В.

Представник позивача у судовому засіданні 24.02.2016 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача судове засідання 24.02.2016 року не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 року розгляд справи відкладено до 23.03.2016 року.

У судове засідання 23.03.2016 року представник відповідача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача у судовому засіданні 23.03.2016 року надав додаткові пояснення по суті спору, якими підтримав свою правову позицію.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 року відкладено розгляд справи до 13.04.2016 року.

Представники сторін у судове засідання 13.04.2016 року не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 12.10.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фобос ЛТД" (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім Сєверодонецького "Об'єднання "Склопластик" (далі - покупець) укладено договір купівлі-продажу майна № 1210/1 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору, продавець зобов'язується передати у власність покупця майно, перелік якого наведено у додатку № 1 до договору, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити вартість майна згідно з умовами цього договору.

Право власності у покупця майна за договором виникає з моменту підписання акта приймання-передачі майна (п. 1.2 договору).

Згідно з п.2.1. договору загальна вартість майна складає 64 342,80 грн., в т.ч. ПДВ.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами у додатку № 1 до договору визначено перелік, кількість та вартість майна, що передається продавцем у власність покупця.

Згідно з п. 3.1 договору, передача майна продавцем покупцю здійснюється протягом 3 робочих днів з дати підписання договору та оформлюється актом приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками сторін.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу майно на загальну суму 64 342,80 грн., що підтверджується актом приймання-передачі майна, підписаним уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками товариств.

Крім того, позивачем також було виставлено відповідачу рахунок № 20 від 12.10.2012 р. на суму 64 342,80 грн.

Відповідно до п. 2.2 договору передбачено, що оплата покупцем вартості майна здійснюється після підписання акта приймання-передачі, в безготівковій формі на банківський рахунок продавця, на підставі рахунку із зазначенням в платіжному документі номеру та дати договору, номеру та дати рахунку.

Проте, відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань не оплатив вартість прийнятого товару, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість у розмірі 64 342,80 грн.

Частиною 1 статті 665 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що умовами договору купівлі-продажу майна № 1210/1 від 12.10.2012 року конкретний строк сплати покупцем вартості отриманого товару не визначений, а тому до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Водночас, колегія суддів не погоджується із вказаними твердженнями апелянта враховуючи наступне.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч. 1 ст. 691 ЦК України).

Частиною першою ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Згідно з п. 2.2. договору покупець здійснює оплату вартості майна, після підписання акта приймання-передачі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що умовами договору був встановлений строк оплати товару, який визначений моментом підписання акту приймання-передачі товару

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було передано майно, обумовлене договором, проте відповідач, в порушення домовленостей, не розрахувався за поставлений товар, у зв'язку з чим заборгованість складає на момент вирішення спору 64 342,80 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Беручи до уваги вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення основного боргу.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5 759,12 грн. за період з 20.10.2012 року по 13.10.2015 року та інфляційні втрати у розмірі 41 179,39 грн. за пеірод з листопада 2012 року по вересень 2015 року.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

В розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р. (п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, встановила, що він є арифметично вірним, а тому суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 5 759,12 грн. та інфляційних втрат у розмірі 41 179,39 грн.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 року у справі № 910/27000/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім Сєвєродонецького «Об'єднання Склопластик» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 року у справі № 910/27000/15 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/27000/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді В.В. Шапран

М.А. Руденко