РІШЕННЯ

18 квітня 2016 року Справа № 913/318/16

Провадження №26/913/318/16

За позовом Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль», м.Сєвєродонецьк

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, в особі Випробувальної лабораторії Донбаських міжрегіональних спеціалізованих курсів підготовки і перепідготовки кадрів робітників пожежної охорони сільської місцевості Управління Державної пожежної охорони МВС України, м.Сєвєродонецьк

про стягнення 50314,60 грн

Суддя Масловський С.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: представник не прибув;

від відповідача: представник не прибув.

В судовому засіданні 18.04.2016 судом у відповідності до статті 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

19.02.2016 Державне підприємство Сєвєродонецька теплоелектроцентраль звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, в особі Випробувальної лабораторії Донбаських міжрегіональних спеціалізованих курсів підготовки і перепідготовки кадрів робітників пожежної охорони сільської місцевості Управління Державної пожежної охорони МВС України, про стягнення 50314,60 грн.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 19.02.2016 було порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 09.03.2016, ухвалою від 09.03.2016 відкладено на 23.03.2016, ухвалою від 23.03.2016 відкладено на 04.04.2016, ухвалою від 04.04.2016 на 14.04.2016, ухвалою від 14.04.2016 на 18.04.2016.

04.04.2016 Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області та Випробувальній лабораторії Донбаських міжрегіональних спеціалізованих курсів підготовки і перепідготовки кадрів робітників пожежної охорони сільської місцевості Управління Державної пожежної охорони МВС України надіслано окрему ухвалу, в якій суд зазначає, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом та в судові засідання 09.03.2016, 23.03.2016, 04.04.2016 не зявився, свого уповноваженого представника також не направив, про причини неявки суд не повідомив. Крім того, відповідачем не виконано вимоги ухвал господарського суду Луганської області від 19.02.2016, 09.03.2016, 23.03.2016 щодо надання відзиву на позовну заяву.

18.04.2016 представники сторін в судове засідання не прибули, позивач через канцелярію господарського суду Луганської області надав заяву, в якій просить суд розглядати справу без участі представника у разі його не прибуття, та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач надіслав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають, рахунки за спожиту теплову енергію (за жовтень 2014 року на суму 1678,24 грн; за листопад 2014 року на суму 13507,79 грн; за грудень 2014 на суму 19741,12 грн), які позивач надав відповідно до п.6.1. договору №39 від 01.10.2017, підписані не уповноваженим представником.

Розглянувши наявні матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суду Луганської області,-

В С Т А Н О В И В:

01 жовтня 2007 року Державне підприємство «Сєвєродонецька теплоектроцентраль», як енергопостачальна організація, та випробувальна лабораторія Донбаських міжрегіональних спеціалізованих курсів підготовки і перепідготовки кадрів робітників пожежної охорони сільської місцевості Управління Державної пожежної охорони МВС України, як споживач, уклали договір про постачання теплової енергії в гарячій воді №39 від 01.10. 2007 (договір).

Умовами договору сторони погодили, що енергопостачальна організація прийняла на себе зобовязання постачати споживачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, згідно з умовами та режимами теплоспоживання на межі балансової належності тепломереж Енергопостачальної організації та споживача, а споживач зобовязався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором (п.1); теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком 1 до договору у вигляді гарячої води на такі потреби: - опалення в період опалювального сезону у приміщення за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Сметаніна,2 (п.2.1.); споживач зобовязався виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії споживачем в обсягах і в терміни, які передбачені договором (п.4.2.2); споживання теплової енергії проводиться за приладами обліку, у разі їх відсутності розрахунковим способом (п.5.1.); розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться за рахунками, виписаними на підставі показань приладів обліку або розрахунковим способом, виключно в грошовій формі відповідно до діючих тарифів за розрахунковий період (місяць), встановлених виконавчим комітетом Сєвєродонецької міської ради (6.1.); розрахунковим періодом є календарний місяць (п.6.2.); за прострочку оплати на суму боргу нараховується індекс інфляції (п.7.2.4.); цей договір набуває чинності з 01.10.2007 та діє до 01.10.2008 (п.10.1); договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін; припинення дії договору не звільняє споживача від обовязку повної сплати спожитої теплової енергії (п.10.2).

15.09.2016 сторони уклали додаткову угоду №18, в якій встановили нові тарифи на теплову енергію у розмірі 1204.47 грн без ПДВ, 1445,36 грн з ПДВ.

11.12.2014 сторони уклали додаткову угоду №20 , в якій встановили нові тарифи на теплову енергію для потреб бюджетних установ у розмірі 1445,36 грн без ПДВ, 1746,50 грн з ПДВ.

Як зазначає позивач у позові, на виконання умов договору, у опалювальному сезоні 2014 - 2015, у періоді жовтень - грудень 2014 року, здійснив поставку теплової енергії у вигляді гарячої води на потреби централізованого опалення нежитлового приміщення відповідача. Проте, відповідач свої зобов'язання по оплаті одержаної теплової енергії - не виконав, у звязку з чим за розрахунками позивача утворилась заборгованість на суму 34927,15 грн, що стало підставою для звернення до суду.

Як зазначив позивач, вартість 1 Гкал теплової енергії, що поставлялась відповідачу становила:

- з 01.06.2014 (тариф для потреб бюджетних установ) - 1204 грн 47 коп. (без ПДВ) згідно наказу по підприємству від 18.06.2014 №72 Про введення тарифу на теплову енергію, що відпускається бюджетним організаціям та іншим споживачам, прийнятого на підставі Постанови НКРРКП України від 23.05.2014 №587 Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелектроцентраль;

- з 01.12.2014 (тариф для потреб бюджетних установ) - 1455 грн 42 коп. (без ПДВ) згідно наказу по підприємству від 10.12.2014 №126 Про введення тарифу на теплову енергію, для бюджетних установ та іншим споживачів, прийнятого на підставі Постанови НКРРКП України від 28.11.2014 №611 Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелектроцентраль.

Опалювальний сезон 2014-2015 років було розпочато на підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради №534 від 10.10.2014 Про початок опалювального сезону 2014-2015 років з 12.10.2014.

Позивачем на виконання умов п.6.1 договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №39 від 01.10.2007, було виставлено відповідачу рахунки за постачання теплової енергії в гарячій воді, які отримані уповноваженими представниками відповідача, а саме: №39 від 31.10.2014 на суму 1678,24 грн, 04.11.2014 ОСОБА_1В; №39 від 30.11.2014 на суму 13507,79 грн, 03.12.2014 черговим ОСОБА_2; №39 від 31.12.2014 на суму 19741,12 грн, 16.01.2015 заступником начальника ВПЛДМСК - ОСОБА_3

Крім того, позивачем було предявленно відповідачу претензію про стягнення боргу за спожиту теплову енергію в гарячій воді №08-14-08 від 26.01.2015 на суму 34927,15 грн (а.с.31), яка 27.01.2015 отримана представником відповідача, а саме: ОСОБА_3 - заступником начальника ВПЛДМСК.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.1, ч.2 ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобовязаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Статтями 24, 25 Закону України Про теплопостачання передбачена обовязковість укладення договору на постачання теплової енергії між енергопостачальником і споживачем.

Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України Про теплопостачання передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно пленуму ВГСУ №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України. Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма предявлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення).

Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивачем як енергопостачальником на виконання умов договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №39 від 01.10.2007 були надані відповідачу, як споживачу, послуги з постачання теплової енергії в гарячій воді на загальну суму 34927,15 грн, які останнім були прийняті, що підтверджується актом про включення теплоустановок №81 від 28.10.2014, належним чином засвідчена копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.39), а відповідач свій обовязок по оплаті послуг з постачання теплової енергії в гарячій воді, в порядку передбаченому п.6.1 договору та з урахуванням приписів пленуму ВГСУ №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (оскільки ст.530 ЦК України не визначена форма предявлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право шляхом надіслання рахунка) - не виконав, оплату в 7 денний строк по виставленим йому рахункам, а саме: №39 від 31.10.2014 на суму 1678,24 грн; №39 від 30.11.2014 на суму 13507,79 грн; №39 від 30.11.2014 на суму 13507,79 грн, загалом на суму 34927,15 грн - не здійснив. Станом на момент розгляду справи доказів протилежного суду надано не було.

Твердження відповідача про те, що рахунки повинні були надаватись уповноваженій особі визначеній п.11.1 договору, судом не приймається, адже зазначений пункт визначає особу для узгодження всіх питань, повязаних з виконанням умов цього договору, та не надає виключних повноважень на отримання рахунку.

За таких обставин, позивна вимога позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості є законною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі в сумі 34927,15 грн.

Крім того, у відповідності до п. 7.2.4 договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №39 від 01.10.2007, а також на підставі ст.625 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути з відповідача, 3% річних у розмірі 1040,70 грн за період з 12.11.2014 по 31.12.2015; з 11.12.14 по 31.12.2015; з 24.01.2015 по 31.12.2015 та інфляційні витрати в сумі 14346,75 грн, за період з грудня 2014 по грудень 2015; з січня 2015 по грудень 2015; з лютого 2015 по грудень 2015.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 ст.612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобовязання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові обовязки, в тому числі встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України.

За положеннями частини 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Як зазначено у пункті 3.2 Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Частиною 5 ст.254 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Суд, перевіривши порядок нарахування позивачем 3% річних у сумі 57,24 грн по рахунку №39 від 31.10.2014 на суму 1678,24 грн за період з 12.11.2014 по 31.12.2015; у сумі 428,55 грн по рахунку №39 від 30.11.2014 на суму 13507,79 грн за період 11.12.2014 по 31.12.2015; у сумі 554,91 грн по рахунку №39 від 31.12.2014 на суму 16450,93 грн за період 24.01.2015 по 31.12.2015 (а.с.18), встановив що позивачем за рахунком №39 від 31.12.2014 невірно визначено початок періоду прострочення, оскільки 24.01.2015 був вихідним днем, а тому граничним днем оплати є 26.01.2015, а початком для нарахування 3% річних за цим рахунком є 27.01.2015. Водночас, господарський суд вважає за необхідне навести власний розрахунок 3% річних за вказаним рахунком. В іншій частині розрахунок позивача є правильним.

№ і дата рахункуСтрок оплатиСума заборгованості в грнПеріод нарахуванняКількість днів простроченняРозмір відсотків, % 3Сума відсотків
39 від 31.10.2014До 27.01.201519741,1227.01.2015-31.12.0,04
Таким чином вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних є законною, обґрунтованою, доведеною належним та допустимими доказами, але такою що підлягає задоволенню частко в сумі 1035,83 грн (57,24 + 428,55 + 550,04 = 1035,83).

Суд перевірив розрахунок інфляційних витрат позивача, дійшов висновку, що розрахунок є вірним, з якими суд погоджується, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат в розмірі 14346,75 грн є законною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, та такою що підлягає задоволенню повністю.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а саме: сума основного боргу у сумі 34927,15 грн, 3% річних у сумі 1035,83 грн, а також інфляційні витрати в сумі 14346,75 грн.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача в розмірі пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме у розмірі 1377,86 грн.

Керуючись ст.ст.33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Луганської області,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області (, місцезнаходження: 93403, Луганська область м. Сєвєродонецьк 3), в особі Випробувальної лабораторії Донбаських міжрегіональних спеціалізованих курсів підготовки і перепідготовки кадрів робітників пожежної охорони сільської місцевості Управління Державної пожежної охорони МВС України (місцезнаходження: 93404, Луганська область м. Сєвєродонецьк, вул. Сетаніна, буд. 2) на користь Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелектроцентраль суму основного боргу 34927 (тридцять чотири тисячі девятсот двадцять сім) грн 15 коп, 3% річних у розмірі 1035 (одна тисяча тридцять пять) грн 83 коп, інфляційні витрати в сумі 14346 (чотирнадцять тисяч триста сорок шість) грн 75 коп, а також судовий збір у сумі 1377 (одна тисяча триста сімдесят сім) грн 86 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ відповідно до статті 116 Господарсько процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.04.2016.

Суддя С.В. Масловський