КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р. Справа№ 910/23463/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Герасимчук І.А. довіреність № 159 від 01.04.16

від відповідача: не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року

у справі № 910/23463/15 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Укрбізнестанк" Білої Ірини Володимирівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг"

про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 350 777,69грн., -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Український бізнес банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 350 777,69 грн. (а.с.4-6).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі № 910/23463/15 позов задоволено повністю (а.с. 68-73).

Не погоджуючись із вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/23463/15 від 18 листопада 2015 року та відмовити в частині стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 137, 20 грн., в частині стягнення процентів за простроченим боргом (п. 4.6. Договору) в повному обсязі, в частині простроченими процентами (п.5.10. Договору) в повному обсязі (а.с.81-83).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 січня 2016 року, для розгляду апеляційної скарги ТОВ "Дельта Преміум Ресурс" на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/23463/15 від 18 листопада 2016 року визначено колегію суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Рудченка С.Г., Агрикової О.В.

13 січня 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду у справі №910/23463/15 апеляційну скаргу ТОВ "Український лізинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі №910/23463/15 повернуто без розгляду на підставі п.3 ч. 1 ст. 97 Господарського процесуального кодексу України (а.с. 79-80).

19 січня 2016 року ТОВ "Український лізинг", після усунення недоліків зазначених в ухвалі Київського апеляційного господарського суду від 13 січня 2016 року у справі №910/23463/15, через відділ документального забезпечення Господарського суду міста Києва, повторно звернулось з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/23463/15 від 18 листопада 2015 року, про що свідчить відповідна відмітка Господарського суду міста Києва на титульній сторінці апеляційної.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 27 січня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ "Український лізинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі №910/23463/15 передано для розгляду головуючому судді Чорногуз М.Г.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 28 січня 2016 року для розгляду апеляційної скарги ТОВ "Український лізинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі №910/23463/15 сформовано колегію суддів Київського апеляційного господарського суду у складі - головуючого судді Чорногуз М.Г., суддів Мальченко А.О., Агрикової О.В.

28 січня 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Український лізинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі №910/23463/15 прийнято до провадження колегію суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Мальченко А.О., справу призначено до розгляду на 16 лютого 2016 року(а.с.89-90).

11 лютого 2016 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від ТОВ "Український лізинг" надійшло клопотання №1933 від 11 лютого 2016 року про відкладення розгляду справи.

16 лютого 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду розгляд справи відкладено на 22 березня 2016 року у відповідності до ст. 77 ГПК України.

21 березня 2016 року, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи на 15 днів.

22 березня 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду задоволено клопотання представника відповідача, продовження строку розгляду справи на 15 днів та відкладено розгляд справи на 12 квітня 2016 року.

12 квітня 2016 року представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи на 15 днів.

Розглянувши вказане клопотання колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

З огляду на те, що апеляційну скаргу було прийнято до провадження 28.01.2016 р., з урахуванням ухвали від 21.03.2016 р. якою було подовжено строк розгляду справи на 15 днів строк розгляду справи закінчується 12.04.2016 р.

Отже, оскільки ч. 3 ст. 69 ГПК України не передбачено можливості продовжити розгляд справи більше ніж на п'ятнадцять днів

Крім того у п. 48 рішення від 01.02.2007 р. у справі Справа "Головко проти України" (Заява N 39161/02) європейський суд з прав людини нагадує, що "розумна" тривалість провадження визначається відповідно до обставин справи і таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, важливість предмета розгляду для заявника (див., серед багатьох інших, "Фрідлендер проти Франції" ("Frydlender v.France") [GC], N 30979/96, п. 43, ECHR 2000-VII).

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про повторне продовження строку та відкладення розгляду справи.

Представник ТОВ "Український бізнес банк" в судовому засіданні 12 квітня 2016 року надав суду пояснення, в яких заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста у справі №910/23463/15 від 18 листопада 2015 року без змін.

Представник ТОВ "Український лізинг" в судове засідання 12 квітня 2016 року не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення 846 (а.с. 131).

Враховуючи ту обставину, що ухвалою про прийняття апеляційної скарги до провадження учасників процесу було попереджено, що у разі неявки у судове засідання їх представників справа буде розглянута за наявними матеріалами, а неявка представника відповідача не перешкоджає повному, всебічному та об'єктивному розгляду справи, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та за відсутності представника відповідача.

Згідно з частиною першою статті 99 ГПК в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

27 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Український бізнес банк" (далі - банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" (далі - відповідач, позичальник) було укладено Кредитний договір № 292/Ю (далі - Кредитний договір) (а.с. 7-9).

Додатковою угодою № 1 від 13.10.2014 р. до Кредитного договору сторони домовились внести зміни до п. 1.1 та п. 4.6. Кредитного договору та викласти їх наступній редакції:

"1.1. Банк, за наявності вільних грошових коштів, надає позичальнику у тимчасове користування довгостроковий кредит у формі непоновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 588 611,00 грн. на придбання основних засобів та супутніх виробів по них, строком до 19 грудня 2016 року зі сплатою річних :

- у період з 27 грудня 2013 року до 30 вересня 2014 року включно - 20 %;

- у період з 01 жовтня 2014 року до 19 грудня 2016 року включно - 15 %.

Ліміт кредитування зменшується відповідно до графіку погашення (Додаток № 1).

Проценти за користування кредитом нараховуються за кожен календарний день за методом "факт/360", тобто для розрахунку використовується умовно 360 днів у році."

"4.6. У разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5, а саме - невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування згідно з графіком погашення та/або невиконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту до 19 грудня 2016 року включно, сплачувати банку проценти у розмірі:

- у період з 27 грудня 2013 року до 30 вересня 2014 року включно - 50 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення;

- у період з 01 жовтня 2014 року - 15 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення." (а.с. 10)."

Тобто Кредитним договором передбачене щомісячне нарахування процентів за користування кредитом у період з 27.12.2013 р. до 30.09.2014 р. - 20 % річних та у період з 01.10.2014 р. до 19.12.2016 р. - 15 % річних (п. 1.1).

А також за невиконання зобов'язань щодо зменшення суми ліміту кредитування згідно з графіком погашення або щодо повного остаточного погашення кредиту у встановлений зазначеним графіком строк (п. 4.6).

Відповідно до п. 4.2 Кредитного договору, позичальник зобов'язується щомісячно, не пізніше 7 числа місяця, наступного за звітним перераховувати на рахунок № 3158 суму процентів за користування кредитом у відповідності до договору.

Згідно з п. 4.5 Кредитного договору, позичальник зобов'язується погашати наданий банком кредит згідно з графіком погашення, наведеним у додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору

Згідно з п. 4.7 Кредитного договору, кошти у погашення будь-якої заборгованості за цим договором направляти на рахунок № 3158 для розподілу у наступній послідовності: прострочена заборгованість за комісіями; прострочена заборгованість за процентами; прострочена заборгованість за кредитом; комісії строк сплати яких настав; проценти, строк сплати яких настав; поточна заборгованість за кредитом.

Відповідно до п. 5.3 Кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, неустойок та збитків, зокрема у разі недотримання позичальником умов договору. Про намір дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення та повернення виданих кредитних коштів, сплати процентів, нарахованих за кредитом, комісій, неустойок і збитків, банк письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов'язаний протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії, неустойку, передбачені даним Договором.

Пунктом 8.12 Кредитного договору, визначено, що строк дії цього договору встановлюється з дня підписання цього договору і до повного погашення позичальником усіх зобов'язань за цим договором.

На виконання умов Кредитного договору та на підставі письмової заяви позичальника на отримання довгострокового кредиту від 17.12.2013 р. (а.с. 12) банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 588 611,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером №260_10 від 27.12.2013 р., тобто належним чином виконав свої зобов'язання за Кредитним договором (а.с. 13).

21 липня 2015 року позивач направив відповідачу вимогу №3836 від 20.07.2015 р., в якій зазначав про наявність у відповідача заборгованості у сумі 346 187,88 грн. та посилаючись на п. 5.3 Кредитного договору, вимагав протягом 30 днів сплатити заборгованість по кредиту у сумі 330 472,90 грн. (в т.ч. прострочена заборгованість 47 119,88 грн.), по процентам у сумі 10 464,77 грн. (в т.ч. прострочена заборгованість - 8 399,42 грн.), штрафні санкції - 942,40 грн. та пеню у сумі 4 307,81 (а.с. 19).

Направлення вказаної вимоги відповідачу та отримання її останнім підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №552, описом вкладення від 21.07.2015 р., списком згрупованих поштових відправлень та квитанцією про сплату поштових послуг № 1141 за штрихмасовим ідентифікатором 52 (а.с. 20-21) .

Вказана вище вимога була залишена відповідачем без відповіді та реагування.

В матеріалах справи наявні Довідка про стан заборгованості ТОВ "Український лізинг" за Кредитним договором № 292/Ю від 27.12.2013 р. станом на 26.08.2015 р. (а.с. 22-23) та банківські виписки з 27.12.2013 р. по 25.08.2015 р. (а.с. 38-45), з яких вбачається, що у відповідача перед позивачем існує наступна заборгованість:

- 330 472,90 грн. - заборгованість по поверненню кредитних коштів (з якої прострочена заборгованість - 62 513,43 грн. та поточна заборгованість 267 959,47 грн.);

- 11 841,59 грн. - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами (в т.ч. прострочена заборгованість - 8 399,11 грн.).

Відповідно до Узагальнюючої податкової консультації щодо використання банківських виписок як первинних документів, затвердженої наказом Державної податкової служби України 05.07.2012 р. № 583, первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що додані позивачем до позовної заяви банківські виписки по особовому рахунку відповідача є первинними документами, а відповідно і належними та допустимими доказами в розумінні статей 33 та 34 ГПК України, тому приймаються до уваги судом.

Відповідач, заперечуючи проти позову та у своїй апеляційній скарзі, зазначав про відсутність підстав для сплати додаткових процентів встановлених п. 4.6 Кредитного договору (проценти, нараховані за невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування).

Однак, відповідно до наданої позивачем Довідки про стан заборгованості ТОВ "Український лізинг" за Кредитним договором № 292/Ю від 27.12.2013 р. станом на 26.08.2015 р. (а.с. 22-23), позивач не нараховував жодних додаткових відсотків, крім визначених сторонами у Кредитному договорі.

Доводи апеляційної скарги про те, що проценти встановлені п. 4.6 Договору відносяться до зобов'язань позичальника, отже не є мірою відповідальності та процентами про які йдеться в ч. 2 ст. 625 ЦК України, спростовуються положеннями вказаної статті відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки сторони погодили вказану суму процентів саме за прострочення виконання основного зобов'язання у договорі та схвалили його шляхом підписання та прийняття до виконання, вказані доводи відповідача є безпідставними.

Крім того, відповідно до п. 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У пункті 4.2. вказаної постанови пленуму визначено, що сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

При цьому, відповідачем не було надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача щодо наявності у відповідача перед банком заборгованості за Кредитним договором в загальному розмірі 342 314,49 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Наведені у апеляційній скарзі посилання відповідача на правову позицію судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17.09.2014 р. у справі № 6-125цс14 та від 24.09.2014 р. у справі № 6-10цс14, відповідно до якої пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, позивач змінив строк виконання основного зобов'язання та зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя, колегією суддів не беруться до уваги оскільки предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за Кредитним договором, а справи у яких Верховним Судом України було прийнято вказані постанови стосувалися договорів поруки.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Кредитним договором по поверненню кредитних коштів в розмірі 330 472,90 грн. та заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами в розмірі 11 841,59 грн. підлягають задоволенню.

Крім основної суми заборгованості, позивач також просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 8 463,20 грн.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 5.10 Кредитного договору банк має право при порушенні строків погашення кредиту, нарахованих за ним процентів, комісій (п. 4.2, 4.3, 4.5) вимагати від позичальника за кожен день прострочення сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за кредитом.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996 № 543/96-ВР визначений у договорі розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічна позиція викладена у постановах судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 24.10.2011 р. у справі № 3-114гс11 та від 07.11.2011 р. у справі № 3-121гс11.

Тому є безпідставними доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі № 6-2003цс15 у якій іде мова про одночасне стягнення штрафу і пені за одне й те саме порушення, при тому, що у даній справі позивачем було заявлено тільки про стягнення пені.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з урахуванням положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та з урахуванням доведеного позивачем належними доказами розміру заборгованості відповідача за Кредитним договором, розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь банку складає 8 463,20 грн.

Отже колегія судді визнає вірними висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором, з урахуванням пені, в загальному розмірі 350 777,69 грн.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів зазначає, що апелянт не надав суду достатніх доказів в розумінні статті 33, 34 ГПК України, які б могли стати підставою для задоволення апеляційної скарги.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні Господарського суду міста Києва повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі № 910/23463/15 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі № 910/23463/15 задоволенню не підлягає.

Судові витрати, згідно до ст. 49 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п. 1 ч.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі № 910/23463/15 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 18 листопада 2015 року у справі № 910/23463/15 залишити без змін.

3.Справу № 910/23463/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді О.В. Агрикова

А.О. Мальченко