КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2016 р. Справа№ 910/20552/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Цибізова О.О., довіреність № 159 від 25.12.2015;

від відповідача - представник не прибув;

від третьої особи - Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) - Костюк О.М., довіреність № 062/02/07-24 від 04.01.2016;

від третьої особи - Київської міської ради - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 року у справі №910/20552/15 (суддя Селівон А.М.) за позовом комунального підприємства "Київський метрополітен" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) та Київської міської ради про розірвання договору, стягнення 33 243,75 грн. та виселення з орендованого майна.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Київський метрополітен" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про:

- розірвання Договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду №233-У(Ор)-11 від 17.10.2011;

- стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 заборгованості з орендної плати у розмірі 27 707, 64 грн., 3% річних в сумі 361, 26 грн. та пені в сумі 5 174,26 грн.;

- виселення фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з орендованого майна, а саме частини вестибюлю, що знаходиться за адресою: станція метро "Дружби народів";

- зобов'язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 демонтувати тимчасово огороджуючу конструкцію, що знаходиться за адресою: станція метро "Дружби народів".

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.10.2015 року у справі №910/20552/15 позов задоволено частково.

Так, у задоволенні вимоги про розірвання договору відмовлено, оскільки суд дійшов висновку про те, що враховуючи наявність заперечень позивача проти продовження дії договору на новий строк, він був припинений 16.10.2013.

Враховуючи встановлення судом обставин припинення 16.10.2013 дії договору, вимоги про стягнення орендної плати, 3% річних, виселення та зобов'язання демонтувати тимчасово огороджуючу конструкцію були задоволені судом.

У задоволенні вимоги про стягнення пені відмовлено, оскільки суд дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин після припинення дії Договору умов п. 6.2 договору щодо нарахування за несвоєчасну сплату орендних платежів пені.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 року у справі №910/20552/15 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що позивач не може бути орендодавцем нерухомого майна, та відповідно не має повноважень на звернення до суду з таким позовом.

Представники позивача та третьої особи - Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) в судовому засіданні 18.04.2016 заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідач та третя особа - Київська міська рада правом на участь представників в судовому засіданні не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином; про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми в даному судовому засіданні від відповідача та третьої особи до суду не надійшло.

Враховуючи наведене вище, а також те, що саме відповідачем подана апеляційна скарга, а отже його позиція є викладеною та зрозумілою, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, разом з тим оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні вимог про розірвання договору та стягнення пені, з прийняттям нового в цій частині - про задоволення позову, з наступних підстав.

Між комунальним підприємством "Київський метрополітен" (орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (орендар) 17 жовтня 2011 року укладено Договір №233-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду.

Відповідно до п.1.1 договору орендодавець на підставі рішення Київради №591/4029 від 29.04.10 р. передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ УкрМетроТунельПроект", тимчасово огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря (далі - об'єкт оренди), яке знаходиться за адресою: станція метро "Дружби народів", для торгівлі непродовольчими товарами.

Об'єктом оренди є частина вестибюлю, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ УкрМетроТунельПроект", тимчасово огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 6,3 кв.м., згідно з викопіюванням зі Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього Договору (п. 2.1. Договору).

Пунктом п.2.4 договору передбачено, що Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі КП "Київський метрополітен".

Згідно п. 3.1 договору за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, місячний розмір якої становить 388, 62 грн. за 1 м.кв. орендованої площі.

Положеннями п. 3.2 договору передбачено, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць.

У разі закінчення строку дії договору або при його розірванні орендар зобов'язаний за актом приймання-передачі повернути об'єкт оренди орендодавцю у стані, в якому перебував об'єкт оренди на момент передачі його в оренду, з урахуванням усіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об'єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди. В акті приймання-передачі зазначається технічний стан об'єкта оренди на дату повернення (п. 7.5 договору).

Орендар після припинення дії договору оренди зобов'язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі орендодавцю. (п.4.14 договору).

Відповідно до п.9.1 договору він вступає в силу з моменту підписання Сторонами і діє з 17.10.2011р. до 16.10.2013р.

Пунктом 9.5 договору передбачено, що він припиняється у разі, зокрема, невиконання істотних умов договору або порушення його.

На вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав (п.9.7 договору).

Орендодавцем було передано, а орендарем прийнято в тимчасове користування майно, зазначене в п. 2.1 договору, що підтверджується актом приймання-передачі майна в оренду від 01.11.2011.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором в частині здійснення орендних платежів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Так, предметом позову, розглянутим судом першої інстанції, були вимоги позивача про:

- розірвання Договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду №233-У(Ор)-11 від 17.10.2011;

- стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 заборгованості з орендної плати у розмірі 27 707, 64 грн., 3% річних в сумі 361, 26 грн. та пені в сумі 5 174,26 грн.;

- виселення фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з орендованого майна, а саме частини вестибюлю, що знаходиться за адресою: станція метро "Дружби народів";

- зобов'язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 демонтувати тимчасово огороджуючу конструкцію, що знаходиться за адресою: станція метро "Дружби народів".

Судом першої інстанції вказані вимоги задоволено частково.

Так, у задоволенні вимоги про розірвання договору відмовлено, оскільки суд дійшов висновку про те, що враховуючи наявність заперечень позивача проти продовження дії договору на новий строк, він був припинений 16.10.2013.

Враховуючи встановлення судом обставин припинення 16.10.2013 дії договору, вимоги про стягнення орендної плати, 3% річних, виселення та зобов'язання демонтувати тимчасово огороджуючу конструкцію були задоволені судом.

У задоволенні вимоги про стягнення пені відмовлено, оскільки суд дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин після припинення дії Договору умов п. 6.2 договору щодо нарахування за несвоєчасну сплату орендних платежів пені.

Колегія суддів вважає вказані висновки місцевого господарського суду частково обґрунтованими, з огляду на наступне.

Договір №233-У(Ор)-11 від 17.10.2011 є договором оренди майна, а отже між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, Глави 30 Господарського кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Аналогічні положення містяться у ст. 759 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до п.9.1 договору він вступає в силу з моменту підписання Сторонами і діє з 17.10.2011р. до 16.10.2013р.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічна норма міститься і в ч. 2 ст. 291 ГК України.

Відповідно до ст. 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Вказана стаття також кореспондується зі статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до частини другої якої у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Отже, зі змісту статей 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" слідує, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється (ч. 2 п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна").

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що враховуючи наявність заперечень позивача проти продовження дії договору на новий строк, він був припинений 16.10.2013.

При цьому, вказаний висновок було зроблено судом на підставі листів позивача №11-03/1415 від 30.11.12 р. та №11-03/1120 від 13.11.13 р.

Колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом було не вірно дано оцінку вказаним доказам, з огляду на наступне.

Як вже зазначалось, договір оренди діє з 17.10.2011р. до 16.10.2013р.

При цьому, відповідно до ст. 764 Цивільного кодексу України за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється (ч. 2 п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна").

Отже, враховуючи наведене, позивач міг висловити свої заперечення проти продовження дії договору на новий строк протягом місяця після закінчення строку договору, тобто у даному випадку до 16.11.2013.

В свою чергу, згідно листа позивача №11-03/1415 від 30.11.12 р., адресованому відповідачу, орендодавець запропонував орендарю достроково припинити дію договору з 26.12.2012 та звільнити об'єкт оренди, у зв'язку з тим, що розміщення МАФ відповідача суперечить вимогам Правил пожежної безпеки в метрополітенах.

Вказаний лист, в якому позивачем було висловлено лише пропозицію про дострокове припинення дії договору, не може вважатися в контексті ст. 764 Цивільного кодексу України запереченням орендодавця щодо поновлення договору на новий строк.

Інший лист позивача №11-03/1120 від 13.11.2013 р. є лише відповіддю на листи відповідача щодо порядку продовження терміну дії договору оренди.

Так, у вказаному листі зазначено, що відповідачу для розгляду питання щодо продовження терміну дії договору необхідно звернутися до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації).

Жодних заперечень позивача, як орендодавця, проти продовження терміну дії договору висловлено у вказаному листі не було.

За наведених обставин, зазначені листи не підтверджують обставин висловлення позивачем заперечень проти продовження терміну дії договору у передбачений положеннями ст. 764 Цивільного кодексу України та ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" строк.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову орендодавця від продовження терміну дії договору у передбачений положеннями ст. 764 Цивільного кодексу України та ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" строк є невірним.

Таким чином, враховуючи відсутність заперечень орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, його було продовжено на той самий термін, тобто до 16.10.2015, і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Також, оскільки матеріали справи не містять доказів відмови орендодавця від продовження терміну дії договору у передбачений положеннями ст. 764 Цивільного кодексу України та ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" строк, його було продовжено на той самий термін, тобто до 16.10.2017, і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

При цьому, слід зазначити, що лист позивача від 31.03.2015 не може бути доказом висловлення заперечень проти поновлення дії договору на новий строк, оскільки його було направлено відповідачу ще до закінчення терміну дії договору, тобто не у строк передбачений положеннями ст. 764 Цивільного кодексу України та ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Отже, зазначений лист не підтверджує обставин висловлення позивачем заперечень проти продовження терміну дії договору.

Таким чином, станом, як на дату ухвалення оскаржуваного рішення, так і станом на час прийняття даної постанови, договір не припинив свою дію.

Як вже було зазначено, підставою звернення позивача з даним позовом до суду стало неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором в частині здійснення орендних платежів.

Судом встановлено, що відповідач починаючи з жовтня 2014 року неналежним чином виконував свої зобов'язання в частині здійснення орендних платежів у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість, яка станом на 21.07.2015, складала 27 707, 64 грн.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.6 договору передбачено, що орендна плата сплачується орендарем щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця.

Відповідачем зобов'язання зі здійснення орендних платежів виконувались неналежним чином, тобто з порушенням строків, встановлених договором та не в повному обсязі, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 27 707, 64 грн.

Відповідачем наведеного не спростовано, доказів належного виконання зобов'язань до суду не надано.

З огляду на викладене, позивачем доведено, що відповідачем було допущено порушення взятих на себе зобов'язань.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 2 статті 651 вказаного Кодексу визначено як підставу для розірвання договору за рішенням суду факт істотного порушення договору однією із сторін.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Враховуючи встановлення судом обставин істотного порушення відповідачем умов договору в частині нездійснення орендної плати, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог про розірвання договору оренди.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні вимоги позивача про розірвання договору, з прийняттям нового - про задоволення позову у вказаній частині.

Згідно ч. 4 ст. 291 Господарського кодексу України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Пунктом 4.14 договору передбачено, що Орендар після припинення дії договору оренди зобов'язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі Орендодавцю.

Враховуючи розірвання договору оренди в судовому порядку орендоване майно підлягає поверненню КП "Київський метрополітен".

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення вимог позивача щодо виселення відповідача з орендованого майна та зобов'язання демонтувати тимчасові огороджувальні конструкції.

Стосовно вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в сумі 27 707, 64 грн., колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо її задоволення, а тому рішення у вказаній частині підлягає залишенню без змін.

Доводи апелянта про те, що позивач не може виступати орендодавцем нерухомого майна за вказаним договором та відповідно позбавлений права вимагати розірвання вказаного договору, виселення та стягнення заборгованості за ним, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

У відповідності до пункту 2.3. рішення Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 р. "Про затвердження положення про оренду майна територіальної громади міста Києва" комунальні підприємства, установи та організації уповноважено виступати орендодавцями майна територіальної громади міста Києва: щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, яке закріплено за ними на праві господарського відання або оперативного управління.

Відповідно до наказу Головного управління комунальної власності м. Києва № 98 від 23.04.2003 р. (п. 4 додатку 2 до наказу), за КП "Київський метрополітен" закріплено на праві повного господарського відання основні засоби, в т.ч. станція метро "Дружби народів" (а.с. 332-333).

Відповідно до ч. 1 ст. 136 ГК України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті, щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Відповідно до рішення Київської міської ради № 590/4028 від 29.04.2010 р., Департаментом комунальної власності м. Києва Київської міської ради (КМДА) було дозволено позивачу укласти з відповідачем договір оренди частини вестибюлю за адресою стація метро "Дружби народів" загальною площею 6,3 кв.м.

Отже, позивач мав право на укладання відповідних договорів оренди комунального майна, яке закріплено за ним на праві господарського відання.

Крім того, об'єкт Договору оренди знаходиться на балансі позивача та закріплений за ним на праві господарського відання, а право позивача надавати вказане майно в оренду передбачено п. 5.6., 5.2 Статуту КП "Київський метрополітен".

З огляду на викладене, позивач був наділений повноваженнями виступати орендодавцем спірного майна та відповідно доводи апелянта в наведеній частині відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Також, колегія суддів вважає обґрунтованим часткове задоволення вимоги про стягнення 3% річних в сумі 274,88 грн. з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 274,88 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Щодо відмови суду першої інстанції у задоволенні вимоги про стягнення пені, слід зазначити наступне.

Так, у задоволенні вказаної вимоги було відмовлено, оскільки суд дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин умов п. 6.2 договору щодо нарахування за несвоєчасну сплату орендних платежів пені після припинення дії Договору.

Разом з тим, колегією суддів було встановлено обставини відсутності припинення дії договору та відповідно його неодноразового продовження на той самий строк.

Отже, умова п. 6.2 договору щодо нарахування за несвоєчасну сплату орендних платежів пені підлягала застосуванню до спірних правовідносин, а тому позивачем цілком обґрунтовано здійснено нарахування вказаної санкції.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню у розмірі 0,5 % від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки (п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013).

Колегією суддів з урахуванням наведеного здійснено перерахунок, заявленої позивачем до стягнення пені та встановлено, що обґрунтованим розміром пені, який підлягає задоволенню є 2 612, 05 грн.

За наведених обставин, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню також і в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення пені, з прийняттям нового - про її часткове задоволення.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині відмови у задоволенні вимог про розірвання договору та стягнення пені.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційна інстанція має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що хоча апеляційна скарга і не підлягає задоволенню, разом з тим, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні вимог про розірвання договору та стягнення пені, з прийняттям нового рішення - про задоволення вказаних позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 року у справі №910/20552/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 27.10.2015 року у справі №910/20552/15 скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про розірвання договору та стягнення пені.

3. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«1.Позов комунального підприємства "Київський метрополітен" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) та Київської міської ради про розірвання договору, стягнення 33 243,75 грн. та виселення з орендованого майна задовольнити частково.

2. Розірвати Договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 17.10.2011 №233-У(Ор)-11, що укладений між комунальним підприємством "Київський метрополітен" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4.

3. Виселити фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 (03135, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) з нерухомого майна - частини вестибюлю площею 6,3 кв.м, визначеної відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ УкрМетроТунельПроект", тимчасово огороджуючими конструкціями (кіоском) орендаря, яке знаходиться за адресою: станція метро "Дружби народів".

4. Зобов'язати фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 (03135, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) здійснити демонтаж тимчасової огороджуючої конструкції (кіоск) площею 6,3 кв.м., що належить фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4 та знаходиться за адресою: станція метро "Дружби народів".

5. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (03135, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь комунального підприємства "Київський метрополітен" (03056, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 35, ) 27 707 грн. 64 коп. основного боргу, 274 грн. 88 коп. процентів річних, 2 612 грн. 05 коп. пені та 5 326 грн. 39 коп. судового збору.

6. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.».

4. Доручити господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

5. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

6. Матеріали справи №910/20552/15 повернути до господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко