РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2016Справа №910/27149/15

За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд"

про стягнення грошових коштів

та

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд"

до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

про визнання договору недійсним

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом: Лялюк Л.В. - за довіреністю від 25.01.2016р.;

від відповідача за первісним позовом: Козій Д.О. - за довіреністю від 23.11.2015р.

В судовому засіданні 08 лютого 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

У жовтні 2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (позивач за первісним позовом) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трест Укртелебуд» (відповідач за первісним позовом) про стягнення 166 368,00 грн. основного боргу, 32 540,66 грн. пені, 19 157,12 грн. інфляційних втрат, 2 083,91 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов Договору № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року.

Відповідач за первісним позовом звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав проти позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2015р. суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/27149/15. Розгляд справи призначено на 16.11.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2015р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 07.12.2015р.

В судовому засіданні 07.12.2015р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 23.12.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2015р., відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, строк розгляду справи продовжено на 15 днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2015р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 18.01.2016р.

В судовому засіданні 18.01.2016р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 21.01.2016р.

18.01.2016 року через канцелярію до суду надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Трест Укртелебуд» (позивач за зустрічним позовом) до Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (відповідач за зустрічним позовом) про визнання недійсним з моменту укладення Договору № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року з усіма додатками, доповненнями та додатковими угодами, а саме: Додатковою угодою № 1 від 01.08.2012 року, Додатковою угодою № 2 від 01.10.2012 року, Додатковою угодою № 3 від 01.11.2012 року, Додатковою угодою № 4 від 14.11.2012 року, Додатковою угодою № 5 від 15.04.2013 року, Додатковою угодою № 6 від 28.11.2013 року, Додатковою угодою № 7 від 12.03.2014 року, Додатковою угодою № 8 від 17.03.2013 року, Додатковою угодою № 9 від 11.04.2014 року.

В обґрунтування позову зазначено, що спірний правочин є недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України.

Від відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на зустрічний позов, у якому той просить у задоволенні останнього відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 року прийнято для спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" про визнання договору недійсним. Розгляд зустрічної позовної заяви призначено до розгляду разом з первісним позовом на 21.01.2016 року.

В судове засідання, призначене на 21.01.2016 року, з'явились представники сторін, надали усні пояснення, відповіли на запитання суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 року відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 08.02.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд,-

ВСТАНОВИВ:

01.04.2012 року між Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (підприємство), в особі заступника начальника Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності № 155/1/19-765 від 21.02.2012 року, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трест Укртелебуд» (сервітуарій), в особі директора ОСОБА_4, який діє на підставі статуту, які керувались рішенням Київської міської ради від 14.07.2011 року № 378/5765 «Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій», укладено Договір № 04-С/149 про встановлення сервітуту (надалі - Договір) предметом якого є обмежене право користування сервітуарієм житловими та нежитловими будівлями комунальної власності (об'єкти розміщення) для розміщення сервітуарієм своїх телекомунікаційних мереж, що знаходяться за адресами зазначеними в додатку №1 до договору.

Відповідно до п. 2.3. Договору загальний розмір плати за даним договором становить 11 889,60 грн., яка сплачується до 15 числа місяця за поточний місяць на повний обсяг обумовлених договором платежів.

Згідно з п. 3.1.1. Договору відповідач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі вносити плату, передбачену договором.

Відповідно до п. 5.1. Договору за несплату, несвоєчасну або неповну сплату платежів, передбачених розділом 2 даного договору, сервітуарій сплачує підприємству пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до 30.06.2012 року. Договір вважається пролонгованим з строком дії до 31.12.2014 р., у випадку підтвердження сервітуарієм виконання ним п. 3.1.5. договору до моменту закінчення строку дії договору 31.12.2012 року (п.п. 8.1., 8.2. Договору).

Додатком № 1 до Договору № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року встановлено адресний перелік розміщення телекомунікаційних мереж.

В подальшому сторонами укладено наступні правочини про внесення змін до Договору № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року, а саме: Додаткову угоду № 1 від 01.08.2012 року, Додаткову угоду № 2 від 01.10.2012 року, Додаткову угоду № 3 від 01.11.2012 року, Додаткову угоду № 4 від 14.01.2013 року, Додаткову угоду № 5 від 15.04.2013 року, Додаткову угоду № 6 від 28.11.2013 року, Додаткову угоду № 7 від 12.03.2014 року, Додаткову угоду № 8 від 17.03.2014 року, якими вносились зміни до Договору в частині розміру плати, строку дії останнього та Додатку № 1 до Договору.

11.04.2014 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 9 до Договору про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року, якою внесено зміни до п. 2.3. Договору - визначено, що загальна плата становить 16 636,80 грн., а також змінено перелік будинків за Додатком № 1 до Договору.

Позивач за первісним позовом стверджує, що відповідач за первісним позовом допустив неналежне виконання зобов'язань за Договором № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року щодо здійснення виплат, у зв'язку із чим просить стягнути з останнього 166 368,00 грн. основного боргу, 32 540,66 грн. пені, 19 157,12 інфляційних втрат, 2 083,91 грн. 3% річних.

Відповідач за первісним позовом у відзиві зазначив, що не може виконувати взяті на себе зобов'язання за Договором № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року щодо оплати сервітуту, оскільки не наділений відповідним обсягом прав щодо користування об'єктами сервітуту, внаслідок невиконання умов договору позивачем за первісним позовом.

За твердження позивача за зустрічним позовом, оскільки відповідач за зустрічним позовом не є власником житлових та нежитлових будівель, які є об'єктами розміщення за Договором № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року, у зв'язку із чим повноважень на укладення відповідного правочину не мав, що зумовлює визнання останнього з усіма додатками недійсним на підстав ст.ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України. Крім того, стверджує про необхідність державної реєстрації права користування (сервітуту) відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У відзиві на зустрічний позовом відповідача за зустрічним позовом останній вказав, що рішенням Київської міської ради від 14 липня 2011 року N 378/5765 «Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій» наділено КП «Київжитлоспецексплуатація» повноваженнями щодо укладення договорів на розміщення телекомунікаційних мереж. Крім того, відповідачем за зустрічним позовом заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивача за первісним позовом.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов - залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, зобов'язаною та управненою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем за первісним позовом, всупереч умов Договору № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року ( з урахуванням Додаткової угоди № 9 від 11.04.2014 року до Договору про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року) оплати в розмірі 16 636,80 грн. на місяць, відповідно до п. 2.3. Договору, за період з грудня 2014 року по вересень 2015 року не вносились, зворотного суду не доведено.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача за первісним позовом 166 368,00 грн. основного боргу за період з грудня 2014 року по вересень 2015 року за Договором № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 32 540,66 грн. пені, 19 157,12 інфляційних втрат та 2 083,91 грн. 3% річних, суд вказує наступне.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені наданий позивачем за первісним позовом, зважаючи на п. 5.1. Договору, ст. 232 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про обґрунтованість останнього, у зв'язку із чим з відповідача за первісним позовом підлягає стягненню 32 540,66 грн. пені.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат позивача за первісним позовом, суд дійшов висновку про правильність такого розрахунку у зв'язку із чим з відповідача за первісним позовом підлягає стягненню 19 157,12 інфляційних втрат та 2 083,91 грн. 3% річних.

Щодо зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Трест Укртелебуд» до Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» про визнання недійсним з моменту укладення Договору № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року з усіма додатками, доповненнями та додатковими угодами, а саме: Додаткову угоду № 1 від 01.08.2012 року, Додаткову угоду № 2 від 01.10.2012 року, Додаткову угоду № 3 від 01.11.2012 року, Додаткову угоду № 4 від 14.11.2012 року, Додаткову угоду № 5 від 15.04.2013 року, Додаткову угоду № 6 від 28.11.2013 року, Додаткову угоду № 7 від 12.03.2014 року, Додаткову угоду № 8 від 17.03.2013 року, Додаткову угоду № 9 від 11.04.2014 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, дійсність правочину це визнання за ним властивостей юридичного факту, що породжує правовий наслідок, до якого прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Таке можливе лише у випадку, коли правочин відповідає сукупності вимог, визначених законом, які йменуються умовами дійсності правочинів. Сукупність таких вимог закріплено у ст. 203 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 228 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що згідно із рішенням Київської міської ради від 2 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» житлові і нежитлові будинки, які зазначені в Додатку № 1 до Договору № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року належать на праві комунальної власності територіальній громади міста Києва.

Рішенням Київської міської ради від 14 липня 2011 року № 378/5765 «Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій» комунальному підприємству «Київжитлоспецексплуатація» доручено здійснювати моніторинг та координацію розміщення суб'єктами господарювання телекомунікаційних мереж у житлових та нежитлових будівлях комунальної власності та укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж у житлових та нежитлових будівлях комунальної власності.

Твердження позивача за зустрічним позовом про обов'язковість державної реєстрації сервітуту судом відхиляється, оскільки чинне законодавство України приписів щодо обов'язковості державної реєстрації Договору сервітуту не містить.

При цьому, посилання позивача за зустрічним позовом на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у частині державної реєстрації права користування (сервітуту) не спростовують наведеного, а тому судом відхиляються.

Крім того, позивачем за зустрічним позовом в порушення ст. 33 ГПК України не доведено жодними доказами своїх доводів щодо відсутності повноважень на підписання оспорюваного договору у представника позивача - заступника начальника Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж ОСОБА_3, у зв'язку із чим вказані доводи судом також не приймаються.

Враховуючи викладене, з урахуванням того, що відповідно до рішення Київської міської ради від 2 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» об'єкти розміщення, які зазначені в Додатку № 1 до Договору № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року належать на праві комунальної власності територіальній громади міста Києва, рішенням Київської міської ради від 14 липня 2011 року № 378/5765 «Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій» КП «Київжитлоспецексплуатація» наділено повноваженнями укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж у житлових та нежитлових будівлях комунальної власності, відсутність у чинному законодавстві України положень щодо обов'язковості державної реєстрації Договору сервітуту, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про визнання недійсним з моменту укладення Договору № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року з усіма додатками, доповненнями та додатковими угодами, а саме: Додатковою угодою № 1 від 01.08.2012 року, Додатковою угодою № 2 від 01.10.2012 року, Додатковою угодою № 3 від 01.11.2012 року, Додатковою угодою № 4 від 14.11.2012 року, Додатковою угодою № 5 від 15.04.2013 року, Додатковою угодою № 6 від 28.11.2013 року, Додатковою угодою № 7 від 12.03.2014 року, Додатковою угодою № 8 від 17.03.2013 року, Додатковою угодою № 9 від 11.04.2014 року.

Щодо клопотання відповідача за зустрічним позовом про застосування строку позовної давності до вимог позивача за зустрічним позовом, суд відзначає таке.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України). Водночас законодавець не допускає зміни порядку обчислення позовної давності, встановленого імперативними нормами стст.253- 255 Цивільного кодексу України.

Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 Цивільного кодексу України).

Статтею 92 Цивільного кодексу України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Відтак, для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладення договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З урахуванням викладеного, строк позовної давності за вимогами зустрічного позову сплив, оскільки оспорюваний правочин укладено 01.04.2012 року, і в останньому вказано, що його укладено сторонами, які керувались рішенням Київської міської ради від 14.07.2011 року № 378/5765 «Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій», а відтак ТОВ «Трест Укртелебуд» було відомо про правові підстави укладення такого правочину з боку КП «Київжитлоспецексплуатація» з дня його підписання.

Крім того, в Договорі № 04-С/149 про встановлення сервітуту від 01.04.2012 року міститься також посилання на довіреність № 155/1/19-765 від 21.02.2012 року видану позивачем за первісним позовом заступнику начальника Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж ОСОБА_3, а відтак позивачу за зустрічним позовом було відомо також і про правові підстави підписання вказаною особою оспорюваного договору з дня його укладення.

Разом з цим, суд не застосовує наслідки спливу строку позовної давності, у зв'язку із тим, що зустрічний позов підлягає залишенню без задоволення з підстав його матеріально-правової необґрунтованості.

Судові витрати позивача за первісним позовом, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача за первісним позовом, за яким також залишаються і судові витрати за зустрічним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Первісний позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЕСТ УКРТЕЛЕБУД" (03150, м. Київ, вулиця Антоновича, будинок 47, офіс 1-А, ідентифікаційний код 23700533) на користь Комунального підприємства "КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ" (01001, м. Київ, вулиця Володимирська, будинок 51-А, ідентифікаційний код 03366500), грошові кошти: 166 368,00 грн. основного боргу, 32 540,66 грн. (тридцять дві тисячі п'ятсот сорок гривень 66 копійок) пені, 19 157,12 грн. (дев'ятнадцять тисяч сто п'ятдесят сім гривень 12 копійок) інфляційних втрат, 2 083,91 грн. (дві тисячі вісімдесят три гривні 91 копійка) 3% річних та 3 302,25 грн. (три тисячі триста дві гривні 25 копійок) судового збору. Видати наказ.

3. В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 18.04.2016 року.

Суддя Ю.В. Цюкало