ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2016 р. Справа № 920/3/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Тихий П.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність № 139/16 від 01 лютого 2016 року,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №821 С/1-42)на рішення господарського суду Сумської області від 09 лютого 2016 року у справі № 920/3/15,

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України",

до ПАТ "Конотопський арматурний завод" ,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 09 лютого 2016 року у справі № 920/3/15 (суддя Зражевського Ю.О.) у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Конотопський арматурний завод" № 58/920 від 08 лютого 2016 року про призначення експертизи відмовлено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Конотопський арматурний завод" (вул. Вирівська, 60, м. Конотоп, Сумська область, 41612, код 00218331) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (вул. Шолуденка,1, м. Київ, 04116, код 31301827) 612097,33 грн. основного боргу, суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляції у розмірі 110 365,87 грн., 3 % річних у сумі 64 882,68 грн. та 15746,92 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Конотопський арматурний завод" (вул. Вирівська, 60, м. Конотоп, Сумська область, 41612, код 00218331) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (вул. Шолуденка,1, м. Київ, 04116, код 31301827) 7873, 46 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Конотопський арматурний завод" (вул. Вирівська, 60, м. Конотоп, Сумська область, 41612, код 00218331) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (вул. Шолуденка,1, м. Київ, 04116, код 31301827) 37 566,10 грн. витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судове засідання, яке відбулось 13 квітня 2016 року, зявились позивач та відповідач. Під час судового засідання було оголошено перерву в розгляді справи до 20 квітня 2016 року.

У судове засідання, яке відбулось 20 квітня 2016 року, зявився виключно позивач. Відповідач своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання.

Під час судового засідання, яке відбулось 13 квітня 2016 року, представником відповідача було заявлено клопотання про призначення судової експертизи для визначення ідентичності печатки товариства, що поставлена на актах звіряння взаєморозрахунків від 26 листопада 2012 року та від 19 листопада 2013 року.

На розгляд експертизи відповідач просить поставити наступні питання:

1)чи відповідає печатка, що поставлена в актах звіряння взаєморозрахунків від 26 листопада 2012 року та від 19 листопада 2013 року печатці ПАТ "Конотопський арматурний завод"?

2)чи є печатка, що проставлена на актах звіряння взаєморозрахунків від 26 листопада 2012 року та від 19 листопада 2013 року справжньою печаткою відповідача?.

Згідно з ч.1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

За змістом статті 101 ГПК України апеляційний господарський суд, яким приймаються додаткові докази і перевіряється законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, вправі призначити судову експертизу на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку (п. 6 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" № 4 від 23 березня 2012 року).

Дослідивши зміст вказаного клопотання колегія суддів дійшла до висновку про відмову у його задоволенні виходячи з наступних обставин.

По-перше, під час судового провадження по даному спору, яке триває з січня 2015 року, відповідачем не було жодним чином спростовано достовірність печатки ПАТ "Конотопський арматурний завод" проставленої на актах звіряння взаєморозрахунків від 26 листопада 2012 року та від 19 листопада 2013 року.

Так в ході розгляду спору у суді першої інстанції, відповідачем було подано заяву №58/920 від 08 лютого 2016 року про призначення експертизи. Разом з тим, запропоновані відповідачем на вирішення судової експертизи питання жодним чином не стосувались ідентичності печатки ПАТ "Конотопський арматурний завод" на вказаній документації.

Отже, будучі обізнаним про надання позивачем актів взаєморозрахунків від 26 листопада 2012 року та від 19 листопада 2013 року, протягом розгляду справи у суді першої інстанції, апеляційному перегляді справи, касаційному провадженні по справі, під час нового розгляду справи, не зазначав про факт підроблення печатки товариства.

По-друге, експертний висновок це письмове викладання експертом відомостей про обставини, що мають значення для справи, встановлені експертом на підставі його спеціальних знань і отриманих у результаті проведеного дослідження матеріалів справи, яке ґрунтується на сформульованому в ухвалі суду про призначення експертизи завданні.

Частина 5 статті 42 ГПК України містить додаткове до ст. 43 ГПК правило оцінки доказів. Згідно даної норми висновок судового експерта, як один із видів доказів, для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

При цьому, слід зауважити, що висновок експерта є рівноцінним з іншими видами доказів і не має заздалегідь установленої сили.

Таким чином, і долучення до справи експертного висновку і ініціювання питання проведення судової експертизи повинно відповідати загальним правилам встановленим процесуальним законодавством для предявлення доказів по справі.

У відповідності до статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Виходячи з того, що клопотання про призначення судової експертизи на підтвердження ідентичності печатки не подавалось відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, останнє повинно відповідати вимогам, передбаченим приписами статті 101 ГПК України, для подання нових доказів до суду апеляційної інстанції.

Діюче процесуальне законодавство не передбачає можливості або права суду апеляційної інстанції здійснювати повторний перегляд справи на підставі доказів, які не були предметом дослідження під час розгляду справи у суді першої інстанції. Тобто, суд апеляційної інстанції обмежений у прийнятті додаткових доказів, які вправі приймати лише за умови, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

Оскільки висновок експерта, як результат задоволення клопотання відповідача про призначення судової експертизи є доказом по справі, який не був досліджений судом першої інстанції, а відтак є додатковим (новим), останній приймається судом апеляційної інстанції виключно в разі обґрунтування неможливості його подання до місцевого господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Таким чином, з боку відповідача потребує доведенню неможливість подання відповідного клопотання про призначення судової експертизи до суду першої інстанції.

Разом з тим, проаналізувавши матеріали справи колегія суддів звертає увагу, що відповідачем жодного разу не було зазначено як про факт підроблення печатки товариства, та про необхідність у зв'язку з цим застосування спеціальних знань в даній галузі, так і про існування обставин, що унеможливлюють проведення відповідної експертизи, що свідчить про існування у останнього можливості ініціювання проведення судової експертизи в ході розгляду справи у суді першої інстанції. Більш того, при поданні відповідного клопотання відповідачем не було зазначено жодного вмотивованого обґрунтування неможливості подання даного клопотання про призначення експертизи до суду першої інстанції, як обов'язкової підстави прийняття судом апеляційної інстанції додаткового доказу, що в свою чергу є порушенням вимог статті 101 ГПК України та є підставою для відмови в його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила наступні обставини справи.

Ухвалою господарського суду Сумської від 24 вересня 2007 року у справі № 9/448-04 затверджено мирову угоду від 19 вересня 2007 року, укладену між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" та ВАТ "Конотопський арматурний завод".

Відповідно до п. 2 зазначеної мирової угоди, сторони визнають та підтверджують, що станом на момент укладення даної мирової угоди сума, належна до сплати ВАТ "Конотопський арматурний завод" на користь ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", становить 2 825 064,49 грн.

Згідно з п. 4 мирової угоди ВАТ "Конотопський арматурний завод" зобов'язується погасити, вказану у пункті 2 цієї мирової угоди суму боргу у повному обсязі, шляхом перерахування коштів щомісячно (до кожного першого числа місяця) рівними платежами по 47 084,41 грн. починаючи з січня 2008 року по листопад 2012 року та платежем у сумі 47 084,30 грн. у грудні 2012 року.

У зв'язку з неналежним та неповним виконанням умов вищевказаної мирової угоди, 22 грудня 2014 року ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" звернулась до господарського суду Сумської області з позовом до ПАТ "Конотопський арматурний завод" про стягнення з останнього основного боргу в сумі 1 224 194,55 грн., інфляційних втрат в сумі 231 184,43 грн. та 3 % річних в сумі 109 874,10 грн.

02 лютого 2015 року відповідачем подано до суду першої інстанції заяву № 58/90 про застосування позовної давності у зв'язку з тим, що строк позовної давності зі стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 1 224 194,55 грн. сплинув 19 серпня 2014 року.

Місцевий господарський суд рішенням від 05 травня 2015 року, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції в постанові від 08 червня 2015 року, задовольнив позовні вимоги частково та стягнув з відповідача суму основного боргу у розмірі 612 097,22 грн., суму 3 % річних у розмірі 44 991,42 грн., суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляції у розмірі 120 818,56 грн. відмовивши в решті позовних вимог. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості, річних та інфляційних за період, починаючи з платежу за листопад 2010 року по листопад 2011 року включно (у зв'язку з нездійсненням відповідачем 13 щомісячних платежів по 47 084,41 грн.) судами було наголошено на спливі строку позовної давності для звернення з даною позовною вимогою. Господарськими судами було зроблено висновок, що наявні у справі акти звіряння розрахунків від 26 листопада 2012 року та від 19 листопада 2013 року підписані особами, яких неможливо ідентифікувати, оскільки відсутня їх посада і прізвище, відповідно, неможливо встановити повноваження цих осіб на підписання зазначених актів, тобто складання актів звіряння розрахунків від 26 листопада 2012 року та від 19 листопада 2013 року не є тією дії, що свідчить про визнання ПАТ "Конотопський арматурний завод" свого боргу, а відтак не є підставою для переривання перебігу позовної давності. Одночасно судом було наголошено, що переривання перебігу позовної давності для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення щомісячних платежів за листопад 2010 року - листопад 2011 року також не відбулося у зв'язку з діями відповідача щодо виконання свого обов'язку за мировою угодою з перерахування щомісячного платежу за лютий 2010 року (фактично це був платіж за вересень 2010 року) в розмірі 47 081,41 грн. 19 квітня 2011 року, а також з перерахування щомісячного платежу за жовтень 2010 року в розмірі 47087,41 грн. 19 серпня 2011 року, оскільки ці дії свідчать лише про визнання відповідачем свого боргу зі сплати двох щомісячних платежів, а саме: за платежем за вересень 2010 року та за платежем за жовтень 2010 року.

Постановою Вищого господарського суду України від 15 грудня 2015 року касаційну скаргу ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08 червня 2015 року та рішення господарського суду Сумської області від 05 березня 2015 року у справі № 920/3/15 скасовано в частині відмови в позові і в цій частині справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Сумської області. В іншій частині рішення та постанову залишено без змін.

Під час нового розгляду справи в частині стягнення з відповідача на користь позивача несплачених щомісячних платежів по мировій угоді від 19 вересня 2007 року, нарахованих річних та інфляційних за період з листопада 2010 року по листопад 2011 року включно, що становить 612097,33 грн. основного боргу, 64882,68 грн. 3% річних та 110365,87 грн. - сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляції, а всього 787345,88 грн. місцевий господарський суд задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Місцевий господарський суд враховуючи той факт, що відповідач не заперечує проти автентичності відтиску печатки, здійсненої від ПАТ "Конотопський арматурний завод" на актах звіряння взаєморозрахунків від 26 листопада 2012 року та від 19 листопада 2013 року, а матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначеної печатки, її підробку третіми особами чи незаконне використання третіми особами всупереч волі ПАТ, дійшов до висновку, що зазначені акти звіряння розрахунків оформлені належним чином, оскільки, навіть за відсутності прізвищ та вказівок на посади осіб, що підписували дані документи, печатки на спірних акта є засвідченням документу, а не підписів даних осіб, а відтак і є підставою для переривання перебігу позовної давності, згідно частини першої ст. 264 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з вказаною позицією суду першої інстанції відповідач в обгрунтуванні апеляційної скарги зазначає про:

-необхідність зупинення провадження в порядку пункту 7 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на затвердження мирової угоди від 19 вересня 2007 року, укладеної між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" та ВАТ "Конотопський арматурний завод";

-ненадання позивачем доказів обгрунтування суми позову та суми штрафних санкцій;

-необхідність застосування наслідків спливу позовної давності до вимоги позивача про стягнення суми заборгованості, річних та інфляційних за період, починаючи з платежу за листопад 2010 року по листопад 2011 року включно.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду відповідає в повній мірі вимогам законодавства виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи під час нового розгляду справи позовна вимога розглядається виключно в частині правомірності стягнення з боржника заборгованості за мировою угодою на суму 612097,33 грн. за період з листопада 2010 року по листопад 2011 року.

02 лютого 2015 року відповідачем була подана заява № 58/90 про застосування терміну позовної давності, посилаючись на те, що ПАТ "Конотопський арматурний завод" здійснило останній платіж за жовтень 2010 року лише 19 серпня 2011 року, тому строк позовної давності сплинув вже 19 серпня 2014 року.

Разом з тим, відповідно до ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. (ч.ч.3-5 ст. 267 ЦК України).

Отже, у зобовязальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобовязання, перебіг позовної данвості починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобовязання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобовязань, що з нього виникають, позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Як розяснено пленумом Вищого господарського суду України у п.4.4. постанови, від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач в якості доказу, що підтверджують визнання відповідачем боргу, надав акти звіряння взаємних розрахунків від 26 листопада 2012 року та від 19 листопада 2013 року, які підписані та скріплені печатками сторін.

На думку відповідача, акти звіряння розрахунків від 26 листопада 2012 року та від 19 листопада 2013 року підписані особами, яких неможливо ідентифікувати (відсутня їх посада і прізвище), відповідно, неможливо встановити повноваження цих осіб на підписання зазначених актів.

Разом з тим, згідно з п. 5.26 ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлювання документів", затверджені наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55, відбитком печатки організації засвідчують на документі підпис відповідальної особи. Перелік документів, на які ставлять відбиток печатки, визначає організація на підставі нормативно-правових актів. Його подають в інструкції з діловодства організації.

Відповідно до п. 64 Постанови Кабінету Міністрів України № 1893 від 27 листопада 1998 року "Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію", яка є обовязковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, порядок обліку,зберігання і використання печаток, штампів і бланків суворої звітності визначається відповідними відомчими інструкціями. Контроль за їх виготовленням, зберіганням та використанням покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство.

Відповідно до п.п. 65, 68, 72, 73 Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, затвердженою постановою Каьбінету Міністрів України від від 27 листопада 1998 року № 1893 особи, що персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівника організації.

Із урахуванням викладеного, вбачається, що наявність завіреного печаткою товариства підпису представника сторони свідчить про участь такого підприємства, як юридичної особи, у підписанні акту.

В актах звіряння розрахунків від 26 листопада 2012 року та від 19 листопада 2013 року підписи осіб від позивача і відповідача скріплено печатками відповідних юридичних осіб, а саме: ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Конотопський арматурний завод". Звіряння розрахунків у такий самий спосіб відбувалось двічі, з проміжком часу майже в рік. При цьому, вказані акти було підписано та засвідчено печатками юридичних осіб як у 2012 році, так і у 2013 році.

Відтак, наявність підпису особи позивача та відповідача на вказаних актах завірених печатками їх підприємств, свідчить про належне документальне оформлення та засвідчення даного акту, а відтак і можливість дослідження безпосереднього в якості доказу.

Слід також зазначити, що печатки і штампи, виготовлені з дозволу органів МВС, здаються для знищення цим оргнанам за місцезнаходженням організацій. Перевірка наявності печаток, штампів і бланків здійснюється щорічно комісією, призначеною наказом керівника організацій. У разі порушення правил обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків комісія проводить службове розслідування, результати якого оформмлюються актом довільної форми та доводяться до відома керівника організпцій. У разі втрати печаток і штампів, керівники організацій зобовязані негайно повідомити про це органи МВС та вжити заходів для їх розшуку.

З огляду на вищенаведене, місцевий господарський суд правомірно зазначив, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на документах підприємства.

При цьому, матеріали справи не містять жодних документів, які б свідчили про втрату зазначеної печатки, її підробку третіми особами чи незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача. Так звертаючись з апеляційною скаргою відповідачем не було зазначено ані про невідповідність відтиску печатки наявної в акті взаєморозрахунків печатці товариства, чи про її підроблення, ані про її викрадення втрату чи незаконне використання третіми особами.

Колегія суддів приймає до уваги посилання суду першої інстанції, викладеного в мотивувальній частині рішення, про незаперечення відповідачем автентичності відтиску печатки в акті звірки взаєморозрахунків.

Враховуючи вищенаведене господарський суд дійшов до законного висновку, що зазначені акти звіряння розрахунків оформлені належним чином, оскільки, навіть за відсутності прізвищ та вказівок на посади осіб, що підписували дані документи, печатки на спірних актах є належним засвідченням документу.

Отже, акти звіряння розрахунків від 26 листопада 2012 року та від 19 листопада 2013 року є належними та допустими доказами, які б свідчили про визнання особою (відповідачем) свого боргу (обовязку щодо проведення нездійснених за умовами мирової угоди щомісячних платежів, а відтак є підставою для переривання перебігу позовної давності згідно частини першої ст. 264 ЦК України.

Таким чином, у звязку з підписанням акту звіряння рахунків від 19 листопада 2013 року, строк позовної даності щодо стягнення боргу за умовами мирової угоди почав свій перебіг заново 20 листопада 2013, який спливає 20 листопада 2016 року.

З огляду на вищенаведене, господарський суд обгрунтовано визнав, що позовні вимоги щодо стягнення 612097,33 грн. боргу за період з листопада 2010 року по листопад 2011 року по мировій угоді від 19 вересня 2007 року, затвердженій ухвалою господарського су Сумської області від 24 вересня 2007 року у справі № 9/448-04 заявлено в межах позовної давності.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (далі ГК України), субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених зазначеним кодексом.

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобовязання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимогвідповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що якщо в зобов'язанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (дату).

Статтею 202 ГК України визначено, що господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобовязання; у разі поєднання управненої та зобовязаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобовязання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частини першої статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином, як це передбачено статтею 599 цього ж Кодексу.

Таким чином, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стяггненння заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до статей 33,34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїхз вимог і заперечень. До подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи те, що факт нездійснення відповідачем щомісячних платежів з листопада 2010 по листопад 2011 включно, на загальну суму 612097,33 грн. не спростовується відповідачем, а також підтверджується матеріалами справи, беручи до уваги те, що зазначена сума заявлена позивачем до стягнення в межах позовної давності, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача основного боргу, який виник у звязку непроведенням відповідачем платежів з листопада 2010 року по листопад 2011 року включно на загальну суму 612097,33 грн. є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимоги кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до розрахунку позивача, сума, на яку збільшився розмір боргу внаслідок інфляційних процесів з грудня 2010 року по листопад 2011 року становить 110 365,87 грн., три відсотки річних за період з грудня 2010 року по листопад 2011 року складають 64 882,68 грн.

Зазначені суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів та 3% річних нараховані у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому є такими, що також підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду з огляду на наступне.

За твердженням відповідача судом було порушено вимоги законодавства оскільки не було зупинено провадження в порядку пункту 7 статті 80 ГПК України, з огляду на затвердження мирової угоди від 19 вересня 2007 року, укладеної між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" та ВАТ "Конотопський арматурний завод".

За змістом пункту 7 частини 1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена господарським судом.

Однак в даному випадку підстави позову полягають саме у невиконанні стороною приписів мирової угоди від 19 вересня 2007 року, отже зазначена мирова угода в жодному випадку не може розглядатись в якості підстави для припинення провадження у справі.

З приводу твердження відповідача про ненадання позивачем доказів обгрунтування суми позову та суми штрафних санкцій, колегія суддів зазначає наступне.

Належними та допустимими доказами, що підтверджують здійснені відповідачем дії на виконання вищезгаданої мирової угоди є будь-які платіжні інструменти визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Національного банку України № 22 від 21 лютого 2004 року. Матеріалами справи підтверджується, що позивачем надано суду для долучення до матеріалів справи належним чином засвідчені копії платіжних доручень за період з січня 2008 року по грудень 2010 року, копії виписок банку за 19 серпня 2011 року та 19 квітня 2011 року, відповідно до яких відповідач здійснював оплати на виконання мирової угоди від 19 вересня 2007 року, які свою чергу підтверджують існування боргу в визначеному позивачем розмірі.

Більш того, визначені відповідачем обставини вже були предметом дослідження Вищого господарського суду при перегляді постанови Харківського апеляційного господарського суду України від 08 червня 2015 року, та були визначені безпідставними, враховуючи визнання судом касаційної інстанції правомірності задоволення судом позовних вимог в частині стягнення 777907, 2 грн. та повернення справи на новий розгляд виключно з огляду на ненадання судами належної правової оцінки актам звірки взаєморозрахунків, які завірені печатками їх підприємств.

За таких обставин місцевим господарським судом було правомірно зроблено висновок про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 612097,33 грн. основного боргу, суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляції у розмірі 110 365,87 грн., 3 % річних у сумі 64 882,68 грн.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Сумської області від 09 лютого 2016 року у справі № 920/3/15 має бути залишене без змін.

Згідно розяснень, наданих Пленумом Вищого господарського суду України у п.4.4 постанови від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України", у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної скарги та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за ново виявленими обставинами, здійснює суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Одночасно колегія суддів погоджується зі здійсненим судом першої інстанції перерозподілом судових витрат, а саме стягнення з Публічного акціонерного товариства "Конотопський арматурний завод" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 7873, 46 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, стягнення з Публічного акціонерного товариства "Конотопський арматурний завод" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 37 566,10 грн. витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ "Конотопський арматурний завод" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 09 лютого 2016 року у справі № 920/3/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2016 року.

Головуючий суддя В.В.Россолов

Суддя Р.А.Гетьман

Суддя П.В.Тихий