КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2016 р. Справа№ 910/18444/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ільєнок Т.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Яковлєва М.Л.

при секретарі

судового засідання: Колеснік М.П.

за участі представників сторін:

позивача Грищенко О.М. - дов. від 21.03.16 б/н;

відповідача Гайдамаченко В.Г. - дов. від 07.10.15 б/н.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги

відповідача ТОВ "Агрохолдинг Руно"

на Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.15

у справі № 910/18444/15 (суддя Мельник В.І.)

за позовом ТОВ "Профіагро"

до відповідача ТОВ "Агрохолдинг Руно"

про стягнення грошових коштів у розмірі 238 819,85 грн.

за Договором поставки сільськогосподарської

техніки №ПА-048 від 05.08.14.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ "Профіагро" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача ТОВ "Агрохолдинг Руно" про стягнення заборгованості у розмірі 238 819,85 грн. з якої: 192 643,37 грн. дооцінка вартості товару (курсова різниця) на підставі п. 5.1 Договору поставки; 39 579,30 грн. - пені у відповідності до п. 8.2 Договору поставки, 6 597,18 грн. - 10% річних на підставі п. 8.4 Договору та ст. 625 ЦК України, які нараховані на суму основного боргу у розмірі 422 410,74 грн. за Договором поставки сільськогосподарської техніки № ПА-048 від 05.08.2014 за період з 13.05.2015 по 08.07.2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 № 910/18444/15 позов задоволено, стягнуто з відповідача ТОВ "Агрохолдинг Руно" на користь позивача ТОВ "Профіагро" 192 643,37 грн. - дооцінки курсової різниці вартості товару, 39 579,30 грн. - пені, 6 597,18 грн. - 10% річних.

Не погоджуючись з прийнятим Рішенням, відповідач ТОВ "Агрохолдинг Руно" звернувся до Київського апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 № 910/18444/15 скасувати в частині стягнення пені та 10 % річних, прийняти в цій частині нове судове рішення, за яким відмовити в задоволенні вказаних вимог повністю. Скаржник вважає, що 39 579,30 грн. - пені та 6 597,18 грн. -10% річних стягнуто безпідставно, при цьому, судом першої інстанції порушено ч. 6 ст. 232 ГК України, оскільки нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Відповідач наголошує, що пеню та 10 % річних, нарахованих на суму основного боргу вже стягнуто за іншим судовим рішенням по справі №910/7026/15-г, а тому по даній справі їх стягнуто з порушенням шестимісячного строку позовної давності.

Тобто, підставою звернення до суду апеляційної інстанції стало питання правомірності стягнення з відповідача на користь позивача 39 579,30 грн. - пені та 6 597,18 грн. -10% річних за спірний період, який розглянуто у даній справі з 13.05.2015 по 08.07.2015. На думку скаржника, вказані вимоги стягнуто «вдруге», а тому в їх задоволенні слід відмовити повністю. Задоволена сума дооцінки вартості товару (курсова різниця) у розмірі 192 643,37 грн. відповідачем не заперечується.

Позивач у Запереченнях на апеляційну скаргу просив колегію суддів залишити скаргу відповідача без задоволення, Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 № 910/18444/15 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

За Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2016 для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Ільєнок Т.В., суддів: Рудченка С.Г., Яковлєва М.Л..

10.02.2016 у зв'язку з перебуванням судді Рудченка С.Г. на лікарняному, який входить до постійного складу колегії суддів і не є суддею - доповідачем, було здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів, за наслідком якої було сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Ільєнок Т.В., судді: Михальська Ю.Б., Яковлєв М.Л..

Ухвалою КАГС від 12.02.2016 №910/18444/15 було порушено апеляційне провадження за скаргою відповідача ТОВ "Агрохолдинг Руно" (колегія суддів у складі: головуючого судді Ільєнок Т.В., суддів: Михальської Ю.Б., Яковлєва М.Л.) та призначено судове засідання.

У судове засідання від 31.03.2016 відповідач ТОВ "Агрохолдинг Руно" не з'явився, за двома Клопотаннями представника відповідача (скаржника) та директора відповідача Старікова Сергія Миколайовича було відкладено розгляд даної справи на 14.04.2016.

У судове засідання від 14.04.2016 з'явились представники обох сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу відповідача ТОВ "Агрохолдинг Руно" задовольнити частково, Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 № 910/18444/15 скасувати частково, прийняти в цій частині нове судове рішення, за яким в частині позовних вимог про стягнення пені у сумі 39 579,30 грн. за період з 13.05.2015 по 08.07.2015 відмовити, в іншій частині оскаржене судове рішення залишити без змін.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 05 серпня 2014 року між ТОВ „ПРОФІАГРО" та ТОВ "АГРОХОЛДИНГ РУНО" був укладений Договір поставки сільськогосподарської техніки № ПА-048 (далі - Договір поставки), відповідно до якого визначалися умови поставки рулонного прес-підбирача Round Pack 1550МС, виробництва компанії KRONE (КРОНЕ), Німеччина (далі - товар).

Згідно п.2.1 Договору, асортимент Товару, його кількість, ціна визначаються в додатках та/або накладних документах відпуску Товару, що є невід'ємною частиною Договору.

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що всі рахунки та накладні документи, що виписані в період дії даного договору є його невід'ємною частиною. Ціна Товару, що є предметом даного Договору, вказується у додатках до даного Договору в національній валюті. Сторони встановлюють ціну на вартість Товару у гривнях, а також визначають її еквівалент у ЄВРО (пункт 2.4. Договору)

Пунктом 3.1. Договору визначено, що товар може передаватися ПОКУПЦЮ партіями.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до умов Договору та Видаткової накладної №ПА-0000561 від 06.08.2014, виписаної на підставі Довіреності №305 від 06.08.2014 та в період дії даного Договору, ТОВом "ПРОФІАГРО" було поставлено, а ТОВом "АГРОХОЛДИНГ РУНО" отримано Товар на загальну суму 724 872,50 грн..

Позивач ТОВ „ПРОФІАГРО" виконав свої обов'язки за названим Договором поставки у повному обсязі. Претензій щодо якості чи кількості поставленого товару від відповідача на адресу позивача не надходило.

Відповідач, в порядку п. 6.1. Договору поставки, взяв на себе зобов'язання перед позивачем провести оплату за Товар в строк та на умовах вказаних в ст. 5 Договору поставки.

Пунктом 5.1. даного Договору визначено, що ПОКУПЕЦЬ здійснює оплату партії Товару за ціною, вказаною в додатках та/або видаткових накладних, що є невід'ємною частиною Договору.

Місцевим господарським судом встановлено, що на виконання умов Договору поставки, відповідач перерахував на рахунок позивача грошові кошти у сумі 302 461,76 грн. за період з 06.08.2014 по 03.12.2014, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворився борг у розмірі 422 410,74 грн.. (За розрахунком: 724 872,50 грн. - 302 461,76 грн. = 422 410,74 грн.)

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04 червня 2015 року по пов'язаній справі №910/7026/15-г позовні вимоги ТОВ "ПРОФІАГРО" було задоволено частково, стягнуто з ТОВ "АГРОХОЛДИНГ РУНО" на користь ТОВ "ПРОФІАГРО" 422 410,74 грн. основного боргу, 5 078,92 грн. курсової різниці, 77 931,89 грн. пені, 24 187,35 грн. 10 % річних, в іншій частині позову відмовлено, як заявленого необґрунтовано.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаним вище Рішенням суду першої інстанції по пов'язаній справі №910/7026/15-г, яке вступило в законну силу, було встановлено факт наявності заборгованості за Договором поставки сільськогосподарської техніки № ПА-048 від 05.08.2014, що в даному позовному провадженні не потребує доказування. Поряд з цим, слід зазначити, що за пов'язаною справою №910/7026/15-г було розглянуто спірний період з 16.09.2014 по 12.05.2015.

Судом першої інстанції встановлено, що вищеназване судове рішення по пов'язаній справі №910/7026/15-г, було виконано відповідачем - 09.07.2015.

Предметом спору по даній справі є стягнення заборгованості у розмірі 238 819,85 грн. з якої: 192 643,37 грн. дооцінка вартості товару (курсова різниця); 39 579,30 грн. - пені, 6 597,18 грн. - 10% річних, які нараховані на суму основного боргу у розмірі 422 410,74 грн. за Договором поставки сільськогосподарської техніки № ПА-048 від 05.08.2014 за наступний спірний борговий період з 13.05.2015 по 08.07.2015 і до моменту погашення основного боргу - 09.07.2015.

Пунктом 5.1 Договору поставки визначено, що відповідач здійснює оплату партії Товару в гривнях за ціною, вказаною в додатках та/або накладних документах на відпуск товару (видаткових накладних), що є невід'ємною частиною цього договору із врахуванням положень п.2.4 та розділу 5 даного Договору. Оплата вартості Товару здійснюється в гривнях, виходячи із курсу Міжбанку на день, що передує дню здійснення платежу. Міжбанк - курс гривні для продажу Євро за гривні по міжбанківському курсу гривні, що визначається згідно даних з сайту http://finmonitor.com.ua міжбанківський курс, продаж Euro/UAH зафіксований на момент закриття торгів. Таким чином, сума до сплати визначається на день платежу шляхом множення еквіваленту в ЄВРО (що вказаний в Додатку)) на курс гривні на Міжбанку на день, що передував дню здійснення платежу.

Пунктом 5.2. Договору поставки визначено, що відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони дійшли згоди, що ціна на Товар та загальна сума Договору зазначені у додатках і визначені у національній валюті України із зазначенням її еквіваленту в ЄВРО до гривні, що складається виходячи із курсу Міжбанку на момент проведення розрахунків.

У відповідності до пункту 5.3. Договору - вартість Товару оплачується на поточний рахунок позивача в національній валюті, згідно цін вказаних у відповідних додатках до договору із врахуванням положень п.2.4. та розділу 5 даного Договору.

Згідно з пунктом 5.4. Договору, визначено, що у тому випадку, коли курс іноземної валюти (ЄВРО) до гривні, що сформувався на момент закриття торгів на Міжбанківському Валютному Ринку, на день, попередній дню проведення розрахунків (оплати вартості товару відповідно до пункту 5.5. Договору) є вищим за курс ЄВРО на день укладення даного Договору, сторони для визначення належної до сплати суми вартості товару використовують формулу, що наведена в п. 5.5. даного Договору поставки.

Пунктом 5.5. Договору поставки передбачено, що у тому випадку, якщо курс ЄВРО до гривні на день оплати вище, ніж курс ЄВРО до гривні на день підписання Договору сторони, для визначення суми, яка підлягає оплаті, використовують наступну формулу: S=(A1/ А2) * В, де S- ціна в гривнях на день перерахування грошей:; В- ціна в гривнях на момент підписання даного договору; А2- курс ЄВРО до гривні, що сформувався на момент закриття торгів на Міжбанківському Валютному Ринку, на день підписання даного договору; АГ- курс ЄВРО до гривні, що сформувався на момент закриття торгів на Міжбанківському Валютному Ринку, на день, попередній дню перерахування грошей.

Відповідно до пункту 5.6. Договору, оплата товару проводиться наступним чином:

перша оплата в розмірі 218 079,58 грн. (в т.ч. ПДВ в сумі 36 346,60 грн.), еквівалент

12 870,00 ЄВРО, підлягає сплаті в строк до 05 серпня 2014 року;

друга оплата в розмірі 254 426,17 грн. (в т.ч. ПДВ в сумі 42 404,36 грн.), еквівалент

15 015,00 ЄВРО, підлягає сплаті в строк до 15 вересня 2014 року;

третя оплата в розмірі 254 426,17 грн. (в т.ч. ПДВ в сумі 42 404,36 грн.), еквівалент

15 015,00 ЄВРО, підлягає сплаті в строк до 15 жовтня 2014 року.

З огляду на вищевикладене, місцевим господарським судом встановлено, що сторони у Додатку до Договору поставки сільськогосподарської техніки №ПА-048 від 05 серпня 2014 року, дійшли згоди про те, що зобов'язання за даним Договором має бути виконане у гривні з урахуванням курсу ЄВРО на час укладення Договору та на день фактичної оплати товару, що відповідає вимогам Цивільного кодексу України, а його умови визначені на розсуд сторін і погодженні ними, що вказує на принцип свободи договору.

За висновком суду першої інстанції, фактично за такою умовою Договору поставки сторони визначили особливості формування ціни Договору. Так, покупець взяв на себе обов'язок здійснювати оплату вартості товару, виходячи з вартості товару на момент підписання Договору з урахуванням курсу ЄВРО на день такої оплати.

Згідно з п. 8.1. Договору за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Пунктом 8.2. Договору визначено, що за прострочення виконання зобов'язання покупець зобов'язаний сплатити на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості сплаченого Товару за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 8.6. Договору, сторони згідно п.2 ст. 625 ЦК України дійшли згоди, що покупець у випадку прострочення оплати товару за користування коштами продавця сплачує на користь остатнього 10% річних.

Згідно із п. 11.1. Договору зазначено, що Договір діє з моменту його підписання і скріплення печатками обома сторонами до повного виконання сторонами обов'язків по Договору.

Суд першої інстанції, приймаючи судове рішення про задоволення позовних вимог повністю, виходив з наступного.

Приписами ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі і передбачені ст. 625 ЦК України.

Місцевим господарським судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем свого зобов'язання стосовно погашення заборгованості.

Виходячи із положень зазначених норм, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, позивач правомірно звернувся до суду з вимогою стягнення штрафних санкцій.

Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526, 530, 629, 712 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до договору; замовник зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги; одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Поряд з цим, судом першої інстанції зазанчено, що у розумінні ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Верховний Суд України у Постановах від 04.07.2011 по справі №3-62гс11 та від 26.12.2011 по справі №3-141гс11, дійшов висновку, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента і пов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Суд першої інстанції не погодився з доводами відповідача, що позивач намагається за даною справою вже вдруге стягнути курсову різницю, пеню та 10 % річних за одне й те ж прострочення виконання договірного зобов'язання, зазначивши про таке.

У пов'язаній справі № 910/7026/15-г було розглянуто спірний період з 16.09.2014 по 12.05.2015, а у позовному провадженні по даній справі № 910/18444/15 заявлено заборгованість за інший спірний період з 13.05.2015 по 08.07.2015, тобто, до моменту повної сплати боргу. (09.07.2015)

Щодо подвійного стягнення курсової різниці, місцевим господарським судом встановлено, що можливість зміни ціни, у зв'язку з курсовою різницею, спільно визначалась сторонами під час укладення Договору поставки сільськогосподарської техніки № ПА-048 від 05 серпня 2014 року.

Таким чином, не може бути правомірною позиція зміни ціни після підписання та виконання Договору, оскільки Договір повністю не виконаний (в частині що стосується позовних вимог у даній справі), оскільки відповідач погодив і знав про необхідність формування та визначення нової ціни Договору (товару) у випадку настання спільно погоджених умов і випадків. Фактично за такою умовою Договору поставки сторони визначили особливості формування ціни Договору. Так, покупець взяв на себе обов'язок здійснювати оплату вартості товару, виходячи з вартості товару на момент підписання Договору з урахуванням курсу ЄВРО на день такої оплати.

Крім того, згідно правових висновків, викладених у Постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі №3-62гс11 та від 26.12.2011 у справі №3-141гс11, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов про обґрунтованість вимог позивача та стягнення 192 643,37 грн. дооцінки вартості товару (курсова різниця); 39 579,30 грн. - пені, 6 597,18 грн. - 10% річних, які нараховані на суму основного боргу у розмірі 422 410,74 грн. за Договором поставки сільськогосподарської техніки № ПА-048 від 05.08.2014 за спірний борговий період з 13.05.2015 по 08.07.2015.

Доводи скаржника ТОВ "Агрохолдинг Руно" щодо подвійного стягнення з порушенням шестимісячного строку стягнення 10 % річних на підставі п. 8.4 Договору та ст. 625 ЦК України колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Крім того, за правовою позицією Верховного суду України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. А тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Наведена правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 23.01.2012 № 3-143гс11.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України та стягнення 6 597,18 грн. - 10% річних за спірний період з 13.05.2015 по 08.07.2015 є цілком правомірним та обґрунтованим.

Але, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про стягнення пені в розмірі 39 579, 30 грн., вважає такий висновок суду помилковим, з огляду на наступне.

Позивач ТОВ "Профіагро" за своїм позовом просить "достягнути" 39 579,30 грн. - пені за період з 13.05.2015 по 08.07.2015 та посилається на п. 8.2 згаданого Договору поставки.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України та частини першої статті 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною шостою статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Вищенаведена правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 15.04.2015 № 3-53гс15.

Як вказувалось вище, за Рішенням Господарського суду міста Києва від 04 червня 2015 року по пов'язаній справі №910/7026/15-г позовні вимоги ТОВ "ПРОФІАГРО" було задоволено частково, стягнуто з ТОВ "АГРОХОЛДИНГ РУНО" на користь ТОВ "ПРОФІАГРО" 422 410,74 грн. основного боргу, 5 078,92 грн. курсової різниці, 77 931,89 грн. пені, 24 187,35 грн. 10 % річних, в іншій частині позову відмовлено, як заявленого необґрунтовано.

Згідно Заяви про уточнення позовних вимог ТОВ "ПРОФІАГРО" по пов'язаній справі №910/7026/15-г, за його розрахунком (т.1 а/с 36), просило стягнути пеню в розмірі 104 665,25 грн. за спірний період з 16.09.2014 по 12.05.2015.

За названим судовим рішенням по пов'язаній справі №910/7026/15-г, суд першої інстанції «…здійснивши перерахунок пені, дійшов висновку що до стягнення підлягає сума пені в розмірі 77 931,89 грн., нарахована за період з 16.10.2014 по 16.04.2015» (т. 1 а/с 42), в іншій частині пені в сумі 26 733,36 грн. відмовлено, як заявленої необґрунтовано, "оскільки відмовлена сума пені, нарахована за період понад шість місяців".

Таким чином, суд першої інстанції по даній справі № 910/18444/15, стягнувши пеню у розмірі 39 579,30 грн. за період з 13.05.2015 по 08.07.2015, не звернув уваги, що згідно з п. 8.2 Договору поставки визначено, що за прострочення виконання зобов'язання покупець зобов'язаний сплатити на користь постачальника від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період даного прострочення. (т. 1 а/с 24)

Отже, у даному випадку, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору «про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання» не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарський кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Тобто, в спірному Договорі поставки сторони не передбачили іншого в регулюванні правовідносин, чим передбачено ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу. Вищевказаним п. 8.2 Договору поставки період нарахування пені не змінено, а саме не передбачено стягнення пені за весь час прострочки виконання договірного зобов`язання по день фактичної оплати.

Таким чином, за оцінкою колегії суддів, вимога позивача ТОВ "Профіагро" про стягнення 39 579,30 грн. пені за період з 13.05.2015 по 08.07.2015 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині є помилковим та підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, апеляційну скаргу відповідача ТОВ "Агрохолдинг Руно" задовольнити частково, Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 № 910/18444/15 скасувати частково, прийняти в цій частині нове судове рішення, за яким в частині позовних вимог про стягнення пені у сумі 39 579,30 грн. за період з 13.05.2015 по 08.07.2015 відмовити, в іншій частині оскаржене судове рішення залишити без змін.

Розподіл судових витрат провести відповідно до ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1 Апеляційну скаргу відповідача ТОВ "Агрохолдинг Руно" задовольнити

частково.

2 Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2015

№ 910/18444/15 скасувати частково.

3 В частині позовних вимог про стягнення пені у заявленому розмірі

39 579,30 грн. відмовити.

В іншій частині оскаржене судове рішення залишити без змін.

Стягнути з відповідача ТОВ "Агрохолдинг Руно" (04116, м.Київ,

вул. Шулявська,7, ) на користь позивача

ТОВ "Профіагро" (03027, Київська обл., с.Новосілки, вул Озерна,20,

) судовий збір у розмірі 3 964,50 грн. за результатом

розгляду позовних вимог.

4 За розгляд апеляційної скарги стягнути з позивача ТОВ "Профіагро"

(03027, Київська обл., с.Новосілки, вул Озерна,20, )

на користь відповідача ТОВ "Агрохолдинг Руно" (04116, м.Київ,

вул. Шулявська,7, ) судовий збір у розмірі

893,00 грн.

5 Зобов'язати Господарський суд міста Києва видати відповідні накази.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2016

№ 910/18444/15 набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2016

№ 910/18444/15 може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого

господарського суду України у 20-денний строк.

Матеріали справи № 910/18444/15 повернути до Господарського суду

міста Києва.

Головуючий суддя Т.В. Ільєнок

Судді Ю.Б. Михальська

М.Л. Яковлєв