ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

21 квітня 2016 р. Справа № 902/122/16

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Сидоренко О.О.,

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, довіреність №12/125 від 23.07.2015, паспорт серії АА №721175, виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 12.03.1998р.;

відповідача: ОСОБА_2, довіреність №02/2066 від 18.08.2015, паспорт серії АВ №074314, виданий Староміським РВ УМВС України у Вінницькій області 27.01.2000р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Українського державного підприємства поштового зв"язку "Укрпошта" в особі Вінницької дирекції (вул. Соборна, 59, м. Вінниця, 21050)

до: комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (вул. 600-річчя, 13, м. Вінниця, 21000)

про стягнення 413697 грн 77 коп.,

В С Т А Н О В И В :

Українським державним підприємством поштового зв"язку "Укрпошта" в особі Вінницької дирекції заявлено позов до комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" про стягнення 590037 грн 95 коп.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 12.02.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/122/16 з призначенням її до розгляду.

01.03.2016р. та 17.03.2016р. двічі ухвалами суду розгляд справи відкладався з об"єктивних причин, про що свідчать відповідні процесуальні документи суду. При цьому позивачем в ході розгляду даної справи до суду подано ряд клопотань про зменшення та збільшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ухвали суду від 11.04.2016р. (з урахуванням змін внесених ухвалою від 20.04.2016р.) клопотання про зменшення та збільшення розмірів позовних вимог судом прийняті як такі, що не суперечать закону та не порушують права та інтереси інших осіб, при цьому провадження у даній справі в частинні стягнення 283140 грн 09 коп. основної заборгованості припинено на підставі п.11 ч.1 ст.80 ГПК України.

Таким чином, на дату винесення рішення у справі спір вирішується виходячи з нової ціни позову в розмірі 413697 грн 77 коп., з яких 268685 грн 05 коп. основний борг та 145012 грн 72 коп. штрафні санкції (пеня).

Ухвалою суду від 11.04.2016р. відкладено слухання справи відкладено до 21.04.2016р. та продовжено строк розгляду спору на 15 (п"ятнадцять) днів.

В судовому засіданні (21.04.2016р.) представник позивача в ході розгляду справи по суті позовні вимоги (з урахуванням клопотання №14-06-312 від 11.04.2016р. (вх. №06-52/3233/16 від 11.04.2016р.)) підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Натомість представник відповідача, посилаючись на мотиви зазначенні у відзиві від 29.02.2016р. (вх. 06-52/1815/16 від 01.03.2016р.), в задоволенні позовних вимог в частинні стягнення пені просив суд відмовити як невірно обрахованих. Крім того, з підстав зазначених у даному відзиві останній просив суд, зважаючи на скрутний матеріальний стан, в якому опинилось підприємство, ступінь виконання ним свого зобовязання перед позивачем та причини його не виконання, а також винятковість випадку, зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення пені на 95%. Також представник КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" просив суд, враховуючи винятковість ситуації що склалася, що спричинено тяжким фінансовим станом комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" зумовленим неплатежами різних категорій споживачів за спожиту теплову енергію, невідповідністю тарифів на теплову енергію фактичним витратам на її виробництво, наявністю збитків, які утворилися внаслідок несвоєчасного перегляду тарифів за теплову енергію та дебіторської заборгованості усіх категорій споживачів, відсутністю коштів для виконання рішення в повному обсязі у семиденний термін, розстрочити виконання рішення господарського суду Вінницької області по стягненню суми боргу на 10 років рівними частинами кожного місяця, починаючи з дати вступу рішення в закону силу.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

08.04.2013р. між комунальним підприємством Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (підприємство, відповідач), Українським державним підприємством поштового зв"язку "Укрпошта" в особі Вінницької дирекції (поштамп, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Центр муніципальних систем управління» (центр) укладено договір-доручення №37/13-23-05-194/511 на автоматизований прийом та обробку платежів з централізованого опалення та постачання гарячої води (Договір), відповідно до п. 1.1. якого підприємство, яке є володільцем бази персональних даних фізичних осіб-споживачів комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води доручає поштампу: здійснювати прийом платежів від населення міста з централізованого опалення та постачання гарячої води на компютерній техніці з використанням програмного забезпечення центру та відповідних форматів обміну даним, що підтримуються центром і зараховувати отриманні кошти на рахунок підприємства.

Згідно із п. 2.1. Договору підприємство зообвязується прийняти та оплати виконанні роботи.

Відповідно до п.п. 4.2., 4.4. Договору підприємство оплачує вартість послуг поштампу в розмірі 1% (одного відсотка) від суми прийнятих та перерахованих поштампом на користь підприємства платежів за послуги. Оплата підприємством наданих послуг поштампу здійснюється на підставі акту наданих послуг протягом 5-ти банківських днів з дня його підписання.

Згідно із п. 6.1. Договору строк дії договору встановлюється з дня його підписання уповноваженими представниками сторін та діє протягом року й вважається пролонгованим в подальшому на кожний річний термін, якщо жодна зі сторін за місяць до закінчення терміну дії договору не надішле іншим сторонам пропозиції щодо розірвання договору.

Додатковою угодою №1 від 30.10.2015р. до договору-доручення №37/13-23-05-194/511 від 08.04.2013р. на автоматизований прийом та обробку платежів з централізованого опалення та постачання гарячої води внесено зміни до п. 4.2 Договору щодо оплати підприємством вартості послуг поштампу за період з 01 листопада по 30 квітня та за період з 01 травня по 31 жовтня. Крім того внесено зміни та доповнення до п. 6.1 Договору щодо строку дії договору та п. 6.2 Договору стосовно внесення змін та доповнень до договору.

Додатковою угодою №2 від 02.11.2015р. до договору- доручення №37/13-23-05-194/511 від 08.04.2013р. на автоматизований прийом та обробку платежів з централізованого опалення та постачання гарячої води внесено зміни до п. 4.6 Договору, виклавши його в наступній редакції: «підприємство оплачує вартість послуг поштампу шляхом оплати грошовими коштами на рахунок поштампу та/або за письмовою згодою шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України. Зарахування підприємством та поштампом зустрічних однорідних вимог оформлюється «Протоколом про зарахування зустрічних однорідних вимог».

На виконання взятих на себе договірних зобов'язань позивачем надано відповідачу послуги зі здійснення прийому платежів від населення міста з централізованого опалення та постачання гарячої води, факт та обсяг надання яких підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі наданих послуг: від 31.01.2015р. на суму 91797 грн 43 коп., від 28.02.2015р. на суму 97707 грн 12 коп., від 31.03.2015р. на суму 97328 грн 84 коп., від 30.04.2015р. на суму 82733 грн 51 коп., від 31.05.2015р. на суму 56468 грн 24 коп., від 30.06.2015р. на суму 36855 грн 87 коп., від 31.07.2015р. на суму 33911 грн 15 коп., від 31.08.2015р. на суму 339111 грн 65 коп., від 30.09.2015р. на суму 34523 грн 31 коп., від 31.10.2015р. на суму 36210 грн 16 коп., від 30.11.2015р. на суму 539555 грн 45 коп., від 31.12.2015р. на суму 78313 грн 98 коп., від 31.02.2016р. на суму 81352 грн 92 коп., від 29.02.2016р. на суму 109170 грн 52 коп., від 31.03.2016р. на суму 88809 грн 07 коп., протоколами про зарахування зустрічних однорідних вимог, актом звірки розрахунків та іншими матеріалами справи.

Натомість відповідач свої зобов'язання щодо розрахунків за наданні послуги, виконав лише частково. Як свідчать наявні в матеріалах справи банківські виписки про рух коштів на рахунку позивача за 19.02.2016р., платіжне доручення №300 від 19.02.2016р. та протоколи зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.11.2015р., від 31.12.2015р., від 31.01.2016р., від 18.03.2016р. та 31.03.2016р., заборгованість відповідача перед позивачем складає 268685 грн 05 коп.

31.03.2016р. між позивачем та відповідачем підписано акт звірки розрахунків за березень 2016р., згідно якого станом на 31.03.2016р. сума заборгованості комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" перед Українським державним підприємством поштового зв"язку "Укрпошта" в особі Вінницької дирекції становить 268685 грн 05 коп.

Таким чином, двостороннім актом звірки взаєморозрахунків підписаними сторони підтвердили наявну заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 268685 грн 05 коп.

Станом на 21.04.2016р. доказів сплати заборгованості за наданні послуги зі здійснення прийому платежів в сумі 268685 грн 05 коп. відповідачем до суду не надано.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Підставою виникнення зобов'язань між сторонами по справі є договір-доручення №37/13-23-05-194/511 від 08.04.2013р. на автоматизований прийом та обробку платежів з централізованого опалення та постачання гарячої води, який за своєю правовою природою є договором доручення.

Відповідно до ст. 1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Статтею 1002 цього Кодексу передбачено, що повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Матеріали справи свідчать, що позивачем виконувались свої зобов'язання за договором належним чином. Однак, відповідач не виконав свого обовязку щодо розрахунку з позивачем за наданні послуги зі здійснення прийому платежів від населення міста у встановлені договором строки.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з викладеного, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 268685 грн 05 коп. заборгованості (з урахуванням клопотання №14-06-312 від 11.04.2016р. (вх. №06-52/3233/16 від 11.04.2016р.)) за наданні послуги зі здійснення прийому платежів від населення міста правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 145012 грн 72 коп. штрафної санкції (з урахуванням клопотання №14-06-312 від 11.04.2016р. (вх. №06-52/3233/16 від 11.04.2016р.)), яка за своєю правовою природою є пенею, в результаті чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В силу ч.ч.1,2 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами ч.6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 5.1.1. Договору передбачено, що за порушення термінів оплати послуг згідно п. 4.4. Договору підприємство сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення пені є правомірними та обґрунтованими, оскільки відповідають чинному законодавству та умовам укладеного сторонами Договору.

Водночас відповідач у своєму відзиві від 29.02.2016р. (вх. 06-52/1815/16 від 01.03.2016р.) просить суд, зважаючи на скрутний матеріальний стан, в якому опинилось підприємство, ступінь виконання ним свого зобовязання перед позивачем та причини його не виконання, а також винятковість випадку, зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення пені на 95%.

З врахуванням досліджених у справі обставин, суд прийшов до висновку про зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення пені, з огляду на таке.

Згідно із ч. 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Застосовуючи припис, який міститься в п.3 ст.83 ГПК України, суд враховує вказівку, що міститься в п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України", в якому зазначається, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Окрім того, у п. 7 оглядового листа Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ) від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 вказано: положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Встановивши причини невиконання відповідачем грошового зобов'язання, а саме надавши належну оцінку тій обставині, що споживачем теплової енергії, яку виробляє відповідач, є переважно населення, а також збитковість господарської діяльності відповідача у зв'язку з наявністю значної заборгованості споживачів за поставлену енергію, суди дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для зменшення розміру пені на підставі статті 233 ГК України та пункту 3 статті 83 ГПК України (див. постанову Вищого господарського суду України від 19.12.2012 № 5023/3165/12).

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій.

Приймаючи рішення про зменшення розміру неустойки (пені та штрафу), суд взяв до уваги наступні обставини:

- комунальне підприємство Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" є підприємством, основним видом діяльності якого є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії;

- діяльність комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" спрямоване на безперебійне забезпечення більшої частини мешканців міста тепловою енергією;

- вартість теплової енергії є регульованою. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та органами місцевого самоврядування, в межах повноважень визначених законодавством;

- кінцевим споживачем послуг комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" є населення, якому підприємство не має можливості нарахувати штрафні санкції за несвоєчасне проведення розрахунків.

- прострочка з оплати послуг за договором-доручення №37/13-23-05-194/511 від 08.04.2013р. на автоматизований прийом та обробку платежів з централізованого опалення та постачання гарячої води виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування та її несвоєчасне відшкодування з боку держави.

Поряд з цим, визначаючись щодо зменшення, суд також враховує обов"язковість виконання зобов"язань, баланс інтересів сторін та значний розмір основного боргу, що потягнув за собою нарахування такого розміру пені. Крім того, і те, що позивач є державним підприємством, а відповідач є комунальним підприємством діяльність якого спрямована на безперебійне забезпечення мешканців м. Вінниці життєво необхідною тепловою енергією.

З огляду на викладене, суд, користуючись правом, наданим йому ст.551 ЦК України, 233 ГК України та ст.83 ГПК України, зменшує пеню на 50% та стягує з відповідача 72506 грн 36 коп. пені.

Крім того, судом також розглянуто зазначене у відзиві від 29.02.2016р. (вх. 06-52/1815/16 від 01.03.2016р.) клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення господарського суду Вінницької області по стягненню суми боргу на 10 років рівними частинами кожного місяця, починаючи з дати вступу рішення в закону силу.

Визначаючись щодо клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду, суд виходить з наступного.

У відповідності до ч. 1 п. 6 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право розстрочити виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Окрім того, в пункті 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. вказано, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Із аналізу положень вказаних нормативно-правових актів вбачається, що задоволення клопотання про відстрочку та розстрочку виконання рішення можливе тільки у виключних випадках, виходячи із конкретного характеру обставин, які ускладнюють або виключають зовсім виконання рішення. Такими обставинами, зокрема, можуть бути наявність загрози банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Обґрунтовуючи заяву про розстрочення виконання рішення суду, відповідач (боржник) зазначає про винятковість ситуації що склалася, що зумовлено тяжким фінансовим станом комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" спричиненим неплатежами різних категорій споживачів за спожиту теплову енергію, невідповідністю тарифів на теплову енергію фактичним витратам на її виробництво, наявністю збитків, які утворилися внаслідок несвоєчасного перегляду тарифів за теплову енергію та дебіторської заборгованості споживачів, відсутністю коштів для виконання рішення в повному обсязі у семиденний термін. Тобто заявник вказує про ряд обставин, які унеможливлюють своєчасне виконання рішення суду. Разом із тим вказує на те, що задоволена судом розстрочка виконання рішення реально сприятиме погашенню заборгованості на протязі 10-ти років.

Дійсно, дані обставини, на думку суду, ускладнюють виконання рішення у визначений законодавством строк.

Разом із тим суд в контексті проаналізованих вище положень ГПК України, та постанови Пленуму ВГСУ переконаний, що в кожній конкретній ситуації слід виходити також із пропорційності інтересів обох сторін, адже окрім того, що існують обєктивні причини, які ускладнюють виконання рішення і трактуються на користь боржника, також існує беззаперечне право стягувача у гарантовані законодавством строки отримати присуджені йому за рішення суду кошти, яке у разі неоперативного виконання (в тому числі і наявності розстрочки) зазнає обмежень. Право позивача також зазначає обмежень і через значний період невиконання рішення, протягом якого існують інфляційні процесів в економіці держави, що у свою чергу призводять до знецінення коштів, на які має право стягувач.

Статтею 6 Конвенції передбачається, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Як відзначив Європейський суд з прав людини, з огляду на "визначне місце", яке посідає право на справедливий судовий розгляд у демократичних суспільствах, його обмежене тлумачення не відповідатиме обєктові та цілям статті 6. Щодо сфери дії статті, то вона не обмежується лише судовими слуханнями, адже відповідно до Конвенції, весь процес взагалі повинен відповідати критеріям справедливості.

Стаття 6 розповсюджує свою дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обовязкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невідємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції. («Іммобільяре Саффі» проти Італії» , 22774/93, 28.07.1999, рішення «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997)

Як стверджує відповідач у відзиві, розстрочення рішення рівними частинами надасть підприємству можливість поступово оплати всю суму заборгованості. Однак, строк 10 (десять) років, на глибоке переконання суду, не може вважаться розумним строком в контексті положень ст.6 Конвенції, протягом якого особа може захистити своє право.

Таким чином, на думку суду, в даному конкретному випадку навіть і за наявності підстав для задоволення клопотання про розстрочення виконання рішення суду, це буде суперечити як статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, а також практиці Європейського суду з прав людини, що стосується права особи на розгляд її справи у продовж розумного строку.

Враховуючи встановлені обставини та наведені вище приписи законодавства, суд приходить до висновку, що клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення підлягає відхиленню.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Таким, з огляду на вищевикладене, заявлені позивачем до стягнення позовні вимоги підлягають задоволенню судом частково.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України. При цьому суд враховує п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" в якій вказується, що у разі, коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Разом з тим, суд вважає за необхідне стягнути з позивача в дохід спеціального фонду Державного бюджету України 1538 грн 07 коп. судового збору, який останнім було недоплачено при зверненні до суду з клопотанням про збільшення розміру позовних вимог №14-06-312 від 11.04.2016р. (вх. №06-52/3233/16 від 11.04.2016р.).

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, ст.ст. 82, 83, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд-

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (вул. 600-річчя, буд. 13, м. Вінниця, 21100, ) на користь Українського державного підприємства поштового зв"язку "Укрпошта" в особі Вінницької дирекції (вул. Соборна, 59, м. Вінниця, 21050, ) 268685 грн 05 коп., 72506 грн 36 коп. пені та 10452 грн 57 коп. витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні позову в частинні стягнення 72506 грн 36 коп. пені відмовити.

Стягнути з Українського державного підприємства поштового зв"язку "Укрпошта" в особі Вінницької дирекції (вул. Соборна, 59, м. Вінниця, 21050, ) в дохід спеціального фонду Державного бюджету України 1538 грн 07 коп. судового збору.

Видати накази в день набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 26 квітня 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи