ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р. Справа № 909/25/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Бонк Т. Б.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання І. О.Борщ

за участю представників:

від прокуратури ОСОБА_2

від позивача - не зявився

від відповідача (скаржник) не зявився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "Брати КІП" №16/02-06 від 15.02.2016 року

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 04.02.2016 року (головуючий суддя Шкіндер П.А.)

у справі №909/25/16

за позовом: Заступника керівника Калуської місцевої прокуратури, смт.Рожнятів, Івано-Франківська область в інтересах держави в особі Державного підприємства "Брошнівське лісове господарство", смт. Брошнів-Осада, Рожнятівський район, Івано-Франківська область,

до відповідача: Приватного підприємства "Брати КІП", с.Підбережжя, м.Болехів, Долинський район, Івано-Франківська область

про стягнення заборгованості на суму 254 558,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 04.02.2016 року у справі № 909/25/16 позов Заступника керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного підприємства "Брошнівське лісове господарство" задоволено. Стягнуто з Приватного підприємства "Брати КІП" на користь Державного підприємства "Брошнівське лісове господарство" 238 656,85 грн. основного боргу, 5 170,31 грн. 3% річних, 10 731,47 грн. інфляційних втрат, 3 817,98 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не виконав взятих на себе договірних зобовязань, виставлені позивачем рахунки-фактури не оплатив, внаслідок чого в нього утворилась основна заборгованість, на суму якої у звязку із простроченням нараховано, згідно ст.625 ЦК України, 3% річних та інфляційні втрати.

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції ,як таке що прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права. В обґрунтування даних вимог, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції прийняв рішення за відсутності представника відповідача , чим порушив його право на участь в судовому засіданні, надання усних пояснень та доводів щодо добровільного врегулювання спору, зокрема поетапного, часткового погашення заборгованості.

В апеляційній інстанції представники позивача та відповідача (скаржника) в судове засідання не зявилися.

Апеляційний господарський суд, враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, та враховуючи належним чином повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, повторність неявки представників позивача та відповідача (скаржника) в судове засідання, відсутність доказів поважності причин їх неявки, вважає за можливе розглядати справу у відсутності представників сторін за наявними у справі доказами.

Відповідно до ч.2 ст.101ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Розглянувши наявні у справі матеріали, заслухавши думку прокурора, давши належну оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 квітня 2015 року між Державним підприємством "Брошнівське лісове господарство" (Продавець) та Приватним підприємством "Брати КІП", (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу (далі Договір), згідно якого Продавець зобовязується передати у власність на умовах франко-вагон продукцію ( надалі іменується " товар"), а Покупець зобовязується прийняти товар і оплатити його вартість в порядку і на умовах, які передбачені цим Договором.

Відповідно до п.1.3 Договору, право власності на товар переходить до Покупця з дати складання та підписання залізнодорожної накладної.

Відповідно до п.3.1. Договору, продавець зобовязується продати, а покупець прийняти товар в кількості 130 м.куб. в строк до 31.05.2015 року.

Ціна на товар встановлена в гривнях на умовах франко-вагон, що становить за 1 м.куб. 1 483,00 грн. з ПДВ. Орієнтовна сума цього Договору складає 192 790 грн. з урахуванням ПДВ. (пп. .4.1, 4.2 Договору).

Пунктами 5.1.та 5.3. Договору обумовлено, що поставка товару здійснюється на умовах франко-вагон із врахуванням вартості навантаження. Відвантаження товару здійснюється силами та технічними засобами Продавця.

Датою передачі товару Продавцем та приймання його Покупцем, тобто датою поставки є дата залізнодорожної накладної (п. 6.2.Договору).

Відповідно до п.7.1 та п. 7.3. Договору оплата партії товару здійснюється шляхом банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок Продавця згідно виставленого рахунку протягом 15 днів з моменту відвантаження продукції. Оплата послуг по залізнодорожній доставці продукції на станцію Констянтинівка здійснюється Покупцем згідно виставлених рахунків Продавцем.

Договір набирає чинності з 16 квітня 2015 року і діє по 31 грудня 2015 року. (п.12.1 Договору).

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору Продавець поставив Покупцеві товар, що підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними №000481 від 18.04.2015 року та №000482 від 30.04.2015 року. Зокрема, товарно-транспортною накладною №000481 від 18.04.2015 року передано товар на суму 116 750,32 грн., включаючи послуги по залізнодорожній доставці продукції на ст.Констянтинівка, яка згідно акту виконаних робіт становить 27 770,32 грн. разом з ПДВ.

Товарно-транспортною накладною №000482 від 30.04.2015року передано товар на суму 126 906,55 грн., включаючи послуги по залізнодорожній доставці продукції на ст.Констянтинівка, яка згідно акту виконаних робіт становить 26 915,74 грн. разом з ПДВ.

В матеріалах справи наявний рахунок позивача №46 від 20 травня 2015 року на оплату за пиломатеріал в кількості 60 м. куб., в т.ч. послуги по залізнодорожній доставці продукції на суму 116 750,32 грн., та рахунок №47 від 20 травня 2015 року на оплату за пиломатеріал в кількості 67,425 м.куб., в т.ч. послуги по залізнодорожній доставці на суму 126 906,53 грн. Отже, загальна сума переданого товару за договором 243 656,85 грн. Таким чином, відповідачем в порушення п.7.1 договору не було проведено повний розрахунок за отриману продукцію, і як наслідок в нього виникла заборгованість на суму 243 656,85 грн.

Позивачем було скеровано відповідачу претензію вих. № 04-01/232 від 02.07.2015 року, в якій просить сплати заборгованість на суму 243 656,85 грн. згідно Договору. Дана претензія була залишена відповідачем без відповідного реагування.

В процесі розгляду справи в суді першої інстанції Прокуратурою Івано-Франківської області подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якого останній зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на користь позивача 238 656,85 грн. основного боргу, оскільки відповідачем було сплачено на рахунок позивача грошові кошти в сумі 5 000 (пять тисяч) грн., та 5 170,31 грн. 3% річних, 10 731,47 грн. інфляційних втрат. Загальна сума стягнення 254 558,63 грн. Господарський суд Івано-Франківської області у своєму рішенні від 04.02.2016 року, прийняв до розгляду подану заяву позивача про зменшення позовних вимог, і вирішив спір, виходячи із зменшення ціни позову.

Отже, предметом позову є стягнення 238 656,85 грн. основного боргу, 5 170,31 грн. 3% річних, 10 731,47 грн. інфляційних втрат.

Станом на момент розгляду спору в апеляційному порядку в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили сплату відповідачем вищевказаного боргу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають зокрема, з договору.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки, відповідач не здійснив оплату поставленого позивачем товару згідно умов договору купівлі-продажу №276 від 16.04.2015 року, і не подав будь-яких документів, які б свідчили про відсутність його вини щодо невиконання своїх зобовязань за даним договором, колегія суддів апеляційного суду вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 238 656,85грн грн.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне зобовязання).

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Аналогічна позиція закріплена і в постанові Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування про відповідальність за порушення грошових зобовязань № 14 від 17.12.2013 року ( п.4.1).

Пунктом 9.1. договору купівлі-продажу №276 від 16.04.2015 року сторони погодили, що у випадку порушення Договору, Сторона несе відповідальність, визначену Договором та (або) чинним законодавством України.

Слід зазначити, що в матеріалах справи наявні розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, проведені позивачем та взяті до уваги судом першої інстанції при прийнятті рішення.

З розрахунків вбачається, що 3% річних нараховується в розмірі 5 170,31 грн. у період з 04.05.2015 р. 14.05.2015 р., з 15.05.2015р.- 27.08.2015 р., з 28.08.2015 р.- 25.01.2016 р., а інфляційні втрати в розмірі 10 731,47 грн, - за період травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, грудень 2015 року.

Слід зазначити, що судом першої інстанції надавалась відповідачу можливість провести контрозрахунок суми позову. Однак, скаржник наданою йому судом можливістю не скористався. За наведеного, суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 5 170,31 грн. 3% річних, 10 731,47 грн. інфляційних втрат.

Основним твердженням скаржника є те, що господарським судом прийнято рішення за відсутності представника відповідача, ти самим не надавши можливості захистити законні права та інтереси підприємства, як підстава для скасування оскаржуваного рішення, апеляційний суд вважає таким, що не заслуговує на увагу.

Так, апеляційним судом встановлено, що в судове засідання, 26.01.2016 року, в господарському суді Івано-Франківської області представник відповідача не зявився, через канцелярію місцевого господарського суду подав клопотання, від 25.0.1.2016 р. (вх. № 914/16 від 25.01.2016 року), в якому просить судове засідання відкласти, у звязку з неможливістю забезпечити явку свого представника в судове засідання. Крім того, вимог ухвали суду від 08.01.2016 року не виконав. Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 26.01.2016 року розгляд справи відкладено на 04.02.2016 року

04.02.2016 року в судовому засіданні прийнято рішення, представник відповідача повторно не зявився, вимог ухвали суду від 26.01.2016 року не виконав, про причини неявки суду не повідомив.

До прийняття оскаржуваного рішення, відповідач мав можливість подати суду заперечення щодо вимог позовної заяви та докази в їх обґрунтування, свої контрозрахунки суми позову. Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач своїм правом не скористався.

Згідно з ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Відповідно до приписів ст. 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (висновок Вищого господарського суду України у постанові від 15 липня 2013 рок у по справі № 6/175(2010).

Колегія суддів також бере до уваги те, що скаржником не додано доказів неможливості заміни уповноваженого представника іншим представником чи неможливість розгляду справи за його відсутності.

Крім того, ухвалами господарського суду Івано-Франківської області від 08.01.2016 року та 26.01.2016 року участь повноважних представників сторін судом обовязковою не визнавалась.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору залишаються на скаржнику відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 04.02.2016 року у справі №909/25/16- залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного підприємства "Брати КІП" №16/02-06 від 15.02.2016 року без задоволення.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Брати КІП" (ідентифікаційний код -35799355) судовий збір в розмірі 4 199,80 грн.(чотири тисячі сто девяносто девять гривень) 80 коп. в доход Державного бюджету України за розгляд справи в апеляційній інстанції .

3. Місцевому господарському суду видати відповідний наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду .

Повний текст постанови виготовлений 15.04.2016 року

Головуючий суддя Т. Б.Бонк

Суддя С.М. Бойко

Суддя Г.Г. Якімець