КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2016 р. Справа№ 910/29796/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Олійник В. В. - представник за довіреністю від 25.05.2015

від відповідача 2: Іванів А. Р. - представник за довіреністю від 15.02.2016

від інших учасників судового процесу: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Готельний комплекс «Либідь»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2016

у справі № 910/29796/15 (суддя Привалов А. І.)

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Готельний комплекс «Либідь»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»

2. Публічного акціонерного товариства «Перехідний банк «РВС Банк»

третя особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсним акту приймання-передачі прав на активи

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним акту № 110/07/2015-К приймання-передачі перехідному банку ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» прав на активи неплатоспроможного банку ПАТ «Омега Банк» від 03.07.2015.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач, виходячи з норм ст. 599, частин 3, 4 ст. 653 ЦК України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та ЦК України, послався на те, що за вказаним актом відповідач 1 передав відповідачу 2 права кредитора у зобов'язаннях за кредитними договорами № 518 та № 519 від 26.09.2006 та іпотечним договором № 518/519/ІП-1 від 26.09.2016, які були припинені у зв'язку із набранням законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 у справі № 910/17585/14.

Крім того, позивач послався на те, що оскільки акт № 110/07/2015-К від 03.07.2015 фактично є правочином про передачу прав вимоги до позивача за договорами, які були припинені, вказаний акт, в порушення норми п. 5 ст. 203 ЦК України, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а така передача прав є неправомірною і порушує інтереси позивача.

Також позивач вважає, що правочин про передачу прав за іпотечним договором № 518/519/ІП-1 було вчинено з порушенням норм ст. 513, п. 4 ст. 203, п. 1 ст. 209 ЦК України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», оскільки не був нотаріально посвідчений.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2016, повний текст якого складений 09.02.2016, у справі № 910/29796/15 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що спірний акт приймання-передачі прав на активи за своєю правовою природою не є правочином, оскільки за змістом статті 202 ЦК України такий акт сам по собі не породжує, не змінює і не припиняє обов'язків та прав сторін, а лише засвідчує факт передачі прав на активи за правочинами, в той час як визнання недійсним акту приймання-передачі прав на активи не передбачено як спосіб захисту чинним законодавством, що позбавляє суд можливості захистити права позивача.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що права на активи, що передаються за спірним актом, набуті на підставах правочинів - кредитного договору № 519 та іпотечного договору № 518/519/ІП-1 згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 у справі № 910/17585/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 17.03.2015, в той час як відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Відкрите акціонерне товариство «Готельний комплекс «Либідь» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/29796/15 від 04.02.2016 повністю і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що, виносячи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не повністю з'ясував та не дослідив всі істотні для правильного вирішення справи обставини, внаслідок чого визнав встановленими обставини, які насправді судом не досліджувались взагалі, та зробив висновки, які не відповідають а ні обставинам справи, а ні наявним в матеріалах справи доказам, а також допустив порушення норм матеріального права, не застосувавши до спірних правовідносин ті норми матеріального права, які слід було застосувати.

В обґрунтування зазначеної позиції позивач послався на ті саме обставини, що й при зверненні до суду з цим позовом, зазначивши про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що оспорюваний акт за своєю правовою природою не є правочином, та про те, що права відповідача 2 на активи, що передаються за спірним актом, набуті на підставі правочинів - кредитного договору № 519 та іпотечного договору № 518/519/ІП-1, оскільки саме вказаний акт, серед інших документів, було подано відповідачем 2 нотаріусу для реєстрації за собою права власності на спірне нерухоме майно.

Ухвалою від 04.03.2016 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Готельний комплекс «Либідь» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Відповідач 1 та третя особа в жодне судове засідання представників не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача 1 та третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.

30.03.2016 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому позивач просить витребувати у відповідачів та третьої особи:

- рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 № 52 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»;

- рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.06.2015 № 111 «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»;

- рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.07.2015 № 150/15 «Про передачу активів та зобов'язань неплатоспроможного банку Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» на користь перехідного банку Публічного акціонерного товариства «Перехідний банк «РВС Банк»;

- план врегулювання неплатоспроможного банку Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»;

- протоколи виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 102/15 від 05.05.2015, № 127/15 від 03.07.2015, № 150/15 від 03.07.2015;

- погодження Національного банку України, наданого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на набуття істотної участі у банку;

- дозвіл Антимонопольного комітету України, наданого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на концентрацію неплатоспроможного;

- рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про проведення конкурсу на визначення інвестора Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»;

- рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про затвердження переможця конкурсу на визначення інвестора Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»;

- договір купівлі-продажу акцій Публічного акціонерного товариства «Перехідний банк «РВС Банк», укладений Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на підставі плану врегулювання та за результатами конкурсу;

- звіт Національного банку України про виконання плану врегулювання та відповідність перехідного банку вимогам чинного законодавства.

В судовому засідання представник позивача вказане клопотання підтримав, представники відповідачів та третьої особи проти його задоволення заперечили.

Порадившись на місці, колегія суддів вирішила повернутися до розгляду клопотання позивача про витребування додаткових доказів після заслуховування пояснень учасників по суті спору.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, представник відповідача 2 проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Після заслуховування учасників по суті спору колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про витребування додаткових доказів по суті спору з підстав, які викладені нижче.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

26.09.2006 Закрите акціонерне товариство «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є відповідач 1, як банк та Товариство з обмеженою відповідальністю «Вольний вітер» як позичальник уклали кредитний договір № 518 (далі Кредитний договір № 518).

26.09.2006 Закрите акціонерне товариство «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є відповідач 1, як банк та позивач як позичальник уклали кредитний договір № 519 (далі Кредитний договір № 519).

Розділами 5 Кредитних договорів № 518 та № 519 встановлені умови забезпечення виконання зобов'язань за даними кредитними договорами.

Так, пунктами 5.1 Кредитних договорів № 518 та № 519 визначено, що за домовленістю сторін виконання зобов'язань позичальника за договором забезпечується:

5.1.1. заставою (іпотекою) нежитлового приміщення готельного комплексу "Либідь", що знаходиться за адресою: Україна, м. Київ, площа Перемоги, буд. 1 - за іпотечним договором, що укладається між ВАТ «Готельний комплекс «Либідь» у забезпечення всіх зобов'язань позичальника за кредитним договором, який буде майновим поручителем, та банком і посвідчується нотаріально не пізніше 26.09.2006 включно.

На виконання п. 5.1.1 Кредитних договорів № 518 та № 519, 26.09.2006 Закрите акціонерне товариство «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є відповідач 1, як іпотекодержатель та позивач як іпотекодавець уклали іпотечний договір № 518/519/ІП-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М. та зареєстрований в реєстрі за № 5309 (далі Іпотечний договір № 518/519/ІП-1).

З огляду на невиконання позичальниками за Кредитними договорами № 518 та № 519 своїх обов'язків, ПАТ «Омега Банк» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ВАТ «Готельний комплекс «Либідь» про визнання права власності на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 518/519/ІП-1 (майновий комплекс - будинок готельного комплексу в цілому (літ. А) загальною площею 14 691,70 кв. м. за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 1) в рахунок погашення заборгованості за вказаними Кредитними договорами № 518 та № 519, за яким Господарським судом міста Києва порушене провадження у справі № 910/17585/14.

Під час розгляду справи № 910/17585/14 Відкритим акціонерним товариством «Готельний комплекс «Либідь» подано зустрічну позовну заяву до ПАТ «Омега Банк» про визнання недійсним з моменту укладення Іпотечного договору № 518/519ІП-1.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 у справі № 910/17585/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 17.03.2015, первісний позов задоволено повністю, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 519 та Кредитним договором № 518 звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 518/519/ІП-1 шляхом визнання за ПАТ «Омега Банк» права власності на предмет іпотеки, а саме: майновий комплекс - будинок готельного комплексу в цілому загальною площею 15 674,5 кв. м., що розташований за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 1, в задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду України від 30.09.2015 відмовлено у задоволенні заяви Відкритого акціонерного товариства «Готельний комплекс «Либідь» з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 17.03.2015 у справі № 910/17585/14.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Факт укладення Кредитних договорів № 518 та № 519, Іпотечного договору № 518/519/ІП-1, неналежного виконання позичальниками за вказаними кредитними договорами своїх обов'язків та визнання за ПАТ «Омега Банк» права власності на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 518/519/ІП-1 встановлено судами під час розгляду справи № 910/17585/14, а відтак, в силу приписів ч. 3 ст. 35 ГПК України не підлягає доведенню під час вирішення спору сторін у цій справі.

При цьому колегія суддів вважає помилковими твердження позивача про те, що кредитні договори № 518 та № 519 від 26.09.2006 та іпотечний договір № 518/519/ІП-1 від 26.09.2016 були припинені у зв'язку із набранням законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 у справі № 910/17585/14, з огляду на таке.

По-перше, посилання позивача в обґрунтування вказаних обставин на частини 3, 4 ст. 653 ЦК України, відповідно до яких у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили; Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом, є безпідставними, оскільки вказаними нормами правовідносини сторін у цій справі не регулюються.

Щодо норми ч. 1 ст. 599 ЦК України, згідно з якою зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, і на яку позивач також посилається в обґрунтування того, що з набранням законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 у справі № 910/17585/14 кредитні договори № 518 та № 519 від 26.09.2006 та іпотечний договір № 518/519/ІП-1 від 26.09.2016 припинилися, слід зазначити таке.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV в редакції на дату набрання рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/17585/14 законної сили, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі право власності на нерухоме майно.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

З матеріалів справи слідує і сторонами не заперечується, що право власності на майновий комплекс - будинок готельного комплексу в цілому загальною площею 15 674,5 кв. м., що розташований за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 1 як на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 518/519/ІП-1, яке рішенням у справі № 910/17585/14, яке набрало законної сили 23.12.2014, визнано за ПАТ «Омега Банк» в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами № 519 та № 518, у встановленому законом порядку зареєстровано за останнім не було.

Отже, матеріалами справи доведено, що рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/17585/14 виконане не було, що, однак, не припиняє зобов'язань позивача за кредитними договорами № 518 та № 519 від 26.09.2006 та іпотечним договором № 518/519/ІП-1 від 26.09.2016.

Правову позиція, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення не припиняє грошових зобов'язань боржника, висловлено Вищім господарським судом України у постановах: від 04.07.2011 у справі № 13/210/10, від 14.11.2011 у справі № 12/207, від 23.01.2012 у справі № 37/64.

Підстави стверджувати, що зобов'язання позивача за Кредитним договором № 519 та Іпотечним договором № 518/519/ІП-1 припинились як такі, що виконані належним чином, через набрання рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/17585/14 відсутні.

Водночас, як слідує з офіційного сайту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб http://www.fg.gov.ua/:

Постановою Правління Національного банку України № 152 від 02.03.2015 до категорії неплатоспроможних було віднесено ПАТ «Омега Банк», на підставі якої Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив у даний банк тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 і призначив уповноважену особу на тимчасову адміністрацію;

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 111 від 02.06.2015 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Омега Банк» до 03.07.2015 включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації;

05.05.2015, на виконання плану врегулювання, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на базі неплатоспроможного ПАТ «Омега Банк» був створений перехідний банк ПАТ «Перехідний банк РВС Банк» (відповідач 2).

03.07.2015 відповідач 1 як неплатоспроможний банк та відповідач 2 як перехідний банк підписали акт № 110/07/2015-К приймання-передачі перехідному банку ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» прав на активи неплатоспроможного банку ПАТ «Омега Банк» (далі Акт № 110/07/2015-К) (а.с. 31-32 т. 1), в якому встановили факт передачі відповідачем 1 відповідачу 2 всіх прав кредитора за Кредитним договором № 519 з усіма змінами та доповненнями до нього а також договорами, укладеними на забезпечення зобов'язань за даним кредитним договором.

При цьому передача відбулася в порядку ч. 1 ст. 178 ЦК України, згідно з якою об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи, та ч. 1 ст. 512 ЦК України, згідно з якою кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва, в той час як згідно зі статутом відповідача 2, затвердженого рішенням № 20150910/05 від 10.09.2015 акціонера відповідача 2 (а.с.147-157 т.1), відповідач 2 є правонаступником визначених відповідно до плану врегулювання, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.05.2015 (протокол № 102/5) (із змінами від 12.06.2015 (протокол № 127/15)), активів (уключаючи права за договорами забезпечення) та обов'язків за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов'язаннями неплатоспроможного банку ПАТ «Омега Банк».

Частиною 2 ст. 9 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»:

Цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків;

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків;

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Отже, ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, яким регулюються правовідносини, які виникають при виведенні неплатоспроможних банків з ринку та їх ліквідації.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перехідний банк - банк, який створено у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, єдиним акціонером якого є Фонд до дня продажу цього банку інвестору (об'єднанню інвесторів).

За правилами ч. 1 ст. 26 цього Закону:

Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами;

Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом.

Отже, створення перехідного банку є способом виконання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб встановлених законом зобов'язань з відшкодування вкладникам неплатоспроможного банку під час виведення його з ринку і ліквідації коштів за вкладами.

Порядок та особливості виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками шляхом створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації обумовлені ст. 42 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до части 1 та 10 якої «Фонд на підставі плану врегулювання приймає рішення про утворення перехідного банку із передачею всіх або частини активів і всіх або частини зобов'язань», після чого «Перехідному банку передаються всі або визначена відповідно до плану врегулювання частина активів і зобов'язань неплатоспроможного банку».

Як вбачається з преамбули спірного Акту № 110/07/2015-К, перехідний банк у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за кредитними договорами та договорами забезпечення) неплатоспроможного банку на виконання Плану врегулювання неплатоспроможного банку ПАТ «Омега Банк», затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування 05.05.2015 (протокол № 102/15) зі змінами від 12.06.2015 (протокол № 127/15) та від 03.07.2015 (протокол № 149/15).

Отже, передача активів від відповідача 1 до відповідача 2 як правонаступника відбулася на виконання рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а спірним актом зафіксоване виконання вказаного рішення.

Згідно з приписами ст. 202 ЦК України:

- правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1);

- правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч. 2);

- одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (ч. 3);

- дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4);

- до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (ч. 5).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції у тому, що Акт № 110/07/2015-К за своєю правовою природою не є правочином, оскільки він сам по собі не породжує, не змінює і не припиняє обов'язків та прав сторін, що є невід'ємною ознакою правочину, а лише засвідчує певний факт, зокрема, передачі прав на активи.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч. 2 зазначеної статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, не зазначено такого способу захисту, як визнання недійсним акту приймання-передачі прав на активи.

При цьому частина 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України встановлює, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Тобто захист права іншим, ніж встановлений в ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, способом можливий за умови, якщо про це є вказівка або у законі або у договорі сторін.

Між сторонами відсутній відповідний письмовий правочин, за умовами якого на розгляд суду міг бути переданий спір про визнання недійсним Акту № 110/07/2015-К, в той час як чинне законодавство України, як встановлено вище, не передбачає можливості захисту порушених прав шляхом визнання недійсним акту приймання-передачі активів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту права шляхом визнання недійсним акту приймання-передачі активів - не відповідає визначеним цивільним та господарським кодексами способам захисту порушених прав у спірних правовідносинах.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Згідно 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним акту № 110/07/2015-К приймання-передачі перехідному банку ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» прав на активи неплатоспроможного банку ПАТ «Омега Банк» від 03.07.2015.

Враховуючи підстави відмови у позові, а також те, що обставини, пов'язані з прийняттям Фондом гарантування вкладів фізичних осіб рішень про введення у відповідача 1 тимчасової адміністрації та початком процедури ліквідації, а також вчиненням на виконання вказаних рішень дій, в тому числі тих, що спричинили підписання Акту № 110/07/2015-К, не є предметом розгляду у цій справі, з огляду на ч. 1 ст. 36 ГПК України, згідно з якою господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вищезгаданого клопотання позивача про витребування доказів щодо вказаних обставин, яке надійшло до канцелярії суду 30.03.2016.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зауважити на такому.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, чинне законодавство встановлює, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі, а відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди передбачена договором, відповідно, є підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України як такого, що суперечить ч. 1 ст. 516 ЦК України.

Вказану правову позицію висловив Верховний суд України в постановах від 15.04.2015 у справі за позовом ТОВ «Спецстройенерго» до ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Альфа Солар» про визнання недійсним договору та від 05.06.2007 у справі за позовом ДП «НАЕК «Енергоатом» до ТОВ «Атомремонт» та ЗАТ «Торговий дім «Союз» про визнання недійсним договору.

В матеріалах справи відсутні докази того, що умови Кредитних договорів № 518, 519 та Іпотечного договору № 518/519/ІП-1 містять посилання на неможливість передачі права вимоги за ними без згоди позивача.

Водночас слід зазначити про те, що чинне законодавство містить положення, які направлені на охорону майнових інтересів боржника у разі зміни кредитора у зобов'язанні без згоди боржника.

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Відкритого акціонерного товариства «Готельний комплекс «Либідь» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2016 у справі № 910/29796/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Готельний комплекс «Либідь» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2016 у справі № 910/29796/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2016 у справі № 910/29796/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справу № 910/29796/15.

Повний текст постанови складено: 15.04.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій