ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року Справа № 915/90/16

Господарський суд Миколаївської області у складі судді ВасильєвоїЛ.І., при секретарі судового засідання Матвєєвій А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України, (пр-т. Перемоги, 14, м. Київ, 01135), в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України(адміністрація Миколаївського морського порту) вул. Заводська, 23, м. Миколаїв, 54002)

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Європейська транспортна стивідорна компанія, 54002, м. Миколаїв, вул. Заводська, буд. 23/45

про розірвання договору № А4-А від 10.07.2013 року про встановлення сервітуту

за участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2, довіреність №7643 від 29.12.2015 року

ОСОБА_3, довіреність №7646 від 29.12.2015 року

Від відповідача: ОСОБА_4, довіреність від 04.01.16 року

ОСОБА_5, довіреність № 23/03/2016 від 23.03.16 року

ОСОБА_6, довіреність від 13.07.2015 року

ОСОБА_7 дов. від 04.01.2016р.

встановив:

До господарського суду Миколаївської області звернулось Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України з позовом до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Європейська транспортна стивідорна компанія про припинення дії договору від 10.07.2013 року № А4-А про встановлення сервітуту.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 08.02.2016 року позовна заява прийнята до розгляду та порушено провадження у справі.

23.03.2016 року позивач звернувся з заявою(а.с.54-59) про уточнення позовних вимог, в якій просить суд розірвати договір від 10.07.2013 року № А4-А про встановлення сервітуту у звязку з припиненням сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

Виходячи із смислу цієї заяви вона є заявою про зміну предмета позову.

У відповідності до припису ст.22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Приймаючи до уваги, що заява подана до початку розгляду судом справи по суті, вона приймається судом.

Таким чином, предметом даного спору є розірвання договору від 10.07.2013 року № А4-А про встановлення сервітуту у звязку з припиненням сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

Представники позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві,заяві про уточнення позовних вимог, письмових поясненнях ( а.с. 3-7,35-40, 54-59,151-163, 192-205) та просили суд позов задовольнити. Позовні вимоги обґрунтовуються наступним:

10.07.2013 року між сторонами укладено договір № А4-А про встановлення сервітуту.

07.07.2015 року Постановою Кабінету Міністрів України № 483 «Про внесення зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013 р. № 405» внесено зміни в додаток до цієї постанови Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, а саме доповнено позицією щодо надання послуги забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України.

З 01.01.2016 року набрало чинності Розпорядження Кабінету Міністрів України №1331-р від 14.12.2015 року, яким встановлено інший спосіб доступу до причалу. Це стало підставою для звернення до відповідача із пропозицією щодо розірвання договору сервітуту та укладення договору про забезпечення доступу портового оператору до причалу.

На підставі вказаних нормативно-правових актів позивач з 01.01.2016 року надає спеціалізовану послугу з забезпечення доступу портового оператора до причалу, що є підставою для припинення договору сервітуту на право користування причалами та причальною інфраструктурою на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 Цивільного Кодексу України (припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту) та розірвання договору у відповідності до ст. 651 Цивільного кодексу України. Оскільки сторони не досягли згоди щодо розірвання договору сервітуту та укладання договору про надання доступу портового оператору до причалу, то позивач просить цей спір вирішити у судовому порядку.

Представники відповідача в судових засіданнях проти позову заперечили( письмові пояснення а.с.63-70, 147-149,164-167,183-191) В обґрунтування заперечень відповідачем зазначено наступне:

Позивач не вказав яка обставина була підставою для укладання договору сервітуту.

Вважає, що обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту не припинила свою дію, при цьому посилається на ст. 401 Цивільного кодексу України та ст.1 Закону України «Про морські порти України», оскільки підставою встановлення сервітуту була й залишається необхідність здійснення відповідачем навантажувально-розвантажувальних робіт, відповідач є власником нерухомого майна та рухомого майна в тилу причалу №13.

Зазначає, що прийняття нормативно-правових актів - Постанови КМУ № 483 та Наказу МІУ № 541 не припинило обставин, які були підставами для встановлення сервітуту, оскільки ці акти визначають і інші правові механізми доступу до причалу: договори оренди, концесії, спільної діяльності, тобто твердження позивача щодо того, що послуга доступу до причалу не може бути замінена, не відповідає дійсності.

Законом України «Про морські порти України», вже станом на 13.06.2013 р. було передбачено можливість задоволення потреб портових операторів у доступі до причалу шляхом передачі причалів в оренду, концесію. Цим же Законом було передбачено і спільну діяльність як форму приватного інвестування в обєкти портової інфраструктури державної форми власності на території морського порту (ст. 26 ЗУ «Про морські порти України»: «Приватне інвестування в об'єкти портової інфраструктури державної форми власності на території морського порту здійснюється на підставі договорів концесії, договорів про спільну діяльність, договорів оренди, інших видів інвестиційних договорів, що укладаються на основі спеціальних процедур, визначених законами України»).

Позивач не надав жодних документів, які б підтверджували те, що відповідач замовляв надання послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу з 01.01.2016 р.; що відповідач споживав таку послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу з 01.01.2016 р.; позивач надавав таку послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу з 01.01.2016 р., в чому саме (в яких діях) це виявлялось.

Постанова КМУ № 483 визначає перелік зобовязально-правових, а не речових титулів, коли спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу не надається.

При цьому, згідно ч. 5 ст. 403 ЦК України «Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном». Аналогічне положення міститься і в п. 4.5 Договору: «Сервітут не позбавляє Володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою».

Відповідач є іноземним інвестором, що не заперечується позивачем, а ст. 19 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» встановлено, що «з метою забезпечення сприятливого та стабільного інвестиційного режиму держава встановлює державні гарантії захисту інвестицій», які «не можуть бути скасовані або звужені стосовно інвестицій, здійснених у період дії цих гарантій».

Позивачем не доведено одночасну наявність чотирьох умов, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України та наявність яких дозволяє розірвати договір в судовому порядку. Більше того, такі умови відсутні.

З урахуванням того, що розірвання договору регулюється ст. 652 ЦК України, а припинення договору сервітуту ст. 406 ЦК України, то поєднувати дані позовні вимоги в одну неможливо, і такий спосіб захисту не визначений нормами діючого законодавства, що є додатковою підставою для відмови у задоволені позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд

встановив:

10.07.2013 року сторони уклали договір № А4-А про встановлення сервітуту (а.с.12-18).

В преамбулі вказаного договору сервітуту зазначено, що він укладений в звязку з необхідністю виконання відповідачем комплексу робіт і послуг, повязаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причал № 13 та з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії та підкранові колії), а також забезпечення володільцем можливості користування вказаними причалами та причальною інфраструктурою.

У п.1.1. та п.2.2. договору вказано, що сервітут встановлюється щодо користування причалом та причальною інфраструктурою для можливості здійснення відповідачем навантажувально-розвантажувальних робіт чарез причал з використанням причальною інфраструктурою.

У п.14.1 договору сторони передбачили, що він набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє протягом 10 років з моменту набуття чинності з можливою пролонгацією.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483 внесено зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013 року № 405 Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню наступного змісту:

«забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства».

Розпорядженням Кабінету Міністрів України Про погодження тарифів на спеціалізовану послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України №1331-р від 14.12.2015 року погоджено встановлені Міністерством інфраструктури в установленому порядку тарифи на спеціалізовані послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.

Наказом Міністерства інфраструктури України Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України від 18.12.2015 року № 541 , затверджено тарифи, розрахунок плати.

Вважаючи, що з Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1331-р від 14.12.2015 року, яке набрало законної сили з 01.01.2016р., встановлюється інший спосіб доступу до причалу, позивачем листом від 23.12.2015 року № 18-06/6892 було направлено на адресу відповідача три примірника додаткових угод № 2 до договору сервітуту з пропозицією розірвання договору від 10.07.2013р. №А4-А та лист від 23.12.2015р.(а.с.22-24) щодо укладання договору про забезпечення доступу портового оператору до причалу.

Відповідач листом від 28.12.2015 року повідомив відповідача про те, що заперечує проти розірвання договору сервітуту та підписання Договору про забезпечення доступу портового оператору до причалу (арк. 25).

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про розірвання договору від 10.07.2013 року № А4-А про встановлення сервітуту у звязку з припиненням сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

Позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне:

Приписом ст. 1 Закону України Про морські порти України встановлено, що адміністрація морських портів України - державне підприємство, яке забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання обєктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Стаття 23 Закону України Про морські порти України встановлює правовий режим майна в морському порту:

1. Майно, що використовується під час провадження діяльності у морському порту, може перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

2. Існуючі на день набрання чинності цим Законом стратегічні обєкти портової інфраструктури не підлягають передачі в оренду чи концесію (крім причалів, залізничних та автомобільних підїзних шляхів (до першого розгалуження за межами території порту), ліній звязку, засобів тепло-, газо-, водо- та електропостачання, інженерних комунікацій), приватизації та/або відчуженню у будь-який інший спосіб. Причали можуть бути обєктами оренди на строк до 49 років. Причали, залізничні та автомобільні підїзні шляхи (до першого розгалуження за межами території порту), лінії звязку, засоби тепло-, газо-, водо- та електропостачання, інженерні комунікації можуть передаватися у концесію у складі єдиних майнових комплексів.

Створені після набрання чинності цим Законом стратегічні обєкти портової інфраструктури є обєктами державної власності, крім випадку, передбаченого частиною пятою цієї статті.

3. Державні стратегічні обєкти портової інфраструктури та інше державне майно, закріплене за адміністрацією морських портів України, належать їй на праві господарського відання. Адміністрація морських портів України володіє, користується та розпоряджається закріпленим за нею державним майном з урахуванням його цільового призначення, а також обмежень правомочностей щодо розпорядження таким майном, визначених цим Законом, іншими законодавчими актами, її статутом.

4. Держава гарантує право приватної власності на обєкти портової інфраструктури, у тому числі гідротехнічні споруди, набуті на законних підставах до набрання чинності цим Законом.

5. Новостворені гідротехнічні споруди, збудовані за рахунок приватних коштів, є обєктами приватної власності. Будівництво гідротехнічних споруд державної форми власності за рахунок приватних коштів здійснюється на компенсаційній основі за рахунок джерел, визначених цим Законом.

Статтями 75 та 136 Господарського кодексу України встановлюються певні обмеження щодо володіння, користування та розпорядження майном, що перебуває у субєкта підприємництва на праві господарського відання.

Разом з тим, жоден з вказаних вище нормативних актів не передбачає прямої заборони на встановлення сервітутів по відношенню до причалів та причальної інфраструктури.

Пункт 2 частини 1 ст. 395 Цивільного кодексу України визначає сервітут як один з видів речових прав на чуже майно.

Відповідно до ст.ст. 401 та 402 Цивільного Кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Стаття 403 вказаного кодексу визначає зміст сервітуту: він визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку, особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду, сервітут не підлягає відчуженню та не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Підпунктом 4 частини 1 статті 406 Цивільного кодексу України (на який посилається позивач) передбачено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Суд вважає, що позивачем не доведено припинення обставин, які були підставами для встановлення сервітуту.

Як встановлено ст. 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Отже, вказана правова норма встановлює підставу для сервітуту - наявність у особи, яка не є власником (володільцем) відповідного майна потреби, яка не може бути задоволена іншим способом.

Як свідчать надані відповідачем докази(а.с.72-114), він здійснює будівництво виробничо-перевантажувального комплексу в тиловій частині причалів № 13, 14 і доступ до причалу є необхідним для здійснення товариством експлуатації морського терміналу, проведення вантажно-розвантажувальних робіт, обслуговування та зберігання вантажів, обслуговування суден, іншими пов'язаними з цим видами господарської діяльності портового оператора (стивідорної компанії), наданого у п. 11 п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про морські порти України». При цьому, здійснення відповідачем своєї господарської діяльності з перевалки вантажів на морський транспорт технологічно неможливе в інший спосіб як через причал № 13. Отже, для відповідача підставою встановлення сервітуту була потреба у здійсненні навантажувально-розвантажувальних робіт через причал № 13 з використанням приналежної до нього причальної інфраструктури.

Така підстава встановлення сервітуту прямо визначена у самому договорі від 10.07.2013р., у преамбулі: необхідність виконання користувачем комплексу робіт і послуг, повязаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причал та з використанням причальної інфраструктури (залізничні та підкранові колії) та у п. 2.1: сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причал з використанням причальної інфраструктури .

Прийняті постанова Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483, наказ Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 року № 541 не припинили обставин, які були підставами для встановлення сервітуту: відповідач є власником і користувачем нерухомого та рухомого майна в тилу причалу № 13, що використовується ним для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт, які неможливо здійснити іншим способом як через причал № 13 з використанням приналежної до нього причальної інфраструктури (підкранових і залізничних колій).

Сервітут надає відповідачу можливість користування причалом, та також причальною інфраструктурою для задоволення своїх господарських потреб.

Крім того, вказані вище нормативні акти не містять прямої вказівки стосовно припинення дії уже складених правовідносин між сторонами, що витікають із сервітуту, або зміни умови їх існування.

З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку про відсутність факту припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

В своїх обґрунтуваннях щодо розірвання договору сервітуту позивач посилається на норми частини 2 ст.652 Цивільного кодексу України, згідно яких:

якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Його доводи ґрунтуються на наступному:

1.При укладанні договору сервітуту сторони не могли передбачити прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 07.07.2015 року № 483, Розпорядженням № 1331-р від 14.12.2015 року, Міністерством інфраструктури України наказу від 18.12.2015 року № 541, тобто нормативних актів щодо надання спеціалізованої послуги по забезпеченню доступу портового оператора до причалу.

2. Вказана спеціалізована послуга надається лише позивачем та тільки основними засобами, на які встановлено право сервітуту.

3.Оплата спеціалізованих послуг з забезпечення доступу портового оператора до причалу здійснюється відповідно до тарифів, тариф не застосовується лише до субєктів, які користуються причалом на підставі договорів оренди, концесії, спільної діяльності. А не отримання плати за спеціалізовану послугу призведе до нанесення збитків позивачу.

4.Договір сервітуту не передбачає віднесення ризиків зміни обставин на позивача.

Суд не погоджується з доводами позивача та не вбачає підстав для розірвання договору:

- посилання позивача на Постанову Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483 не може бути взято до уваги, оскільки цей нормативний акт не повязаний та не впливає на правовідносини між сторонами за договором сервітуту. Будь-яких ускладнень для виконання договірних зобовязань в звязку з прийняттям вказаного нормативного акту не виникло, він взагалі не регулює правовідносини, що склались між сторонами, не містить обовязку щодо припинення сервітуту.

- право сервітуту(користування причалом та інфраструктурою порту) ніяким чином не порушує право позивача надавати спеціалізовану послугу з забезпечення доступу портового оператора до причалу, оскільки обєкти сервітуту як були, так і знаходяться у господарському віддані позивача.

- виконання сторонами договору сервітуту ніяким чином не порушує співвідношення майнових інтересів сторін та не позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, оскільки позивачем не надано доказів невиконання відповідачем умов договору щодо оплати за користування чужим майном. А наказ МІУ № 541 не має відношення до плати, яка передбачена договором про встановлення сервітуту. Як вірно зазначає відповідач, згідно п. 4.5 договору, сервітут не позбавляє володільця (позивача) права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою. Тому, позивач має право використовувати об'єкти сервітуту у своїй господарській діяльності на власний розсуд. А з положень п. 8.6. договору вбачається, що позивач має право укладати договори сервітуту, оренди, інші договори щодо обєкту сервітуту або окремих його частин, але має обовязок повідомити про укладення таких договорів відповідача.

- оскільки обставини, які були підставою для укладання договору сервітуту не відпали, то й відсутні будь-які ризики для сторін.

Крім того, як вірно зазначає відповідач, він входять до ОСОБА_8 BUNGE міжнародної інтегрованої агропромислової компанії одного з лідерів світового зернового ринку та виробників соняшникової олії. Будівництво Виробничо-перевантажувального комплексу в тиловій частині причалів №№ 13, 14 порту передбачено п. 6 Плану розвитку Миколаївського морського порту на коротко- (до 2018 р.), середньо- (до 2023 р.) та довгострокову (до 2038 р.) перспективу, затвердженого Адміністрацією морських портів України 28.01.2014 р. та погодженого Міністерством інфраструктури України 29.01.2014 р. У зазначеному Плані розвитку Миколаївського морського порту чітко визначено, що будівництво виробничо-перевантажувального комплексу в тилу причалів № 13-14 належить до розвитку інфраструктури морських терміналів і здійснюється інвестором, яким є відповідач. Взяті зобов'язання, як інвестора у Миколаївському морському порту, виконувались/ються, що підтверджується наданими доказами(а.с.72-114).

Ч. 1 ст. 18 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що держава гарантує стабільність умов здійснення інвестиційної діяльності, додержання прав і законних інтересів її субєктів. Умови договорів, укладених між субєктами інвестиційної діяльності, зберігають свою чинність на весь строк дії цих договорів і у випадках, коли після їх укладення законодавством (крім податкового, митного та валютного законодавства, а також законодавства з питань ліцензування певних видів господарської діяльності) встановлено умови, що погіршують становище субєктів або обмежують їх права, якщо вони не дійшли згоди про зміну умов договору».

Ст. 19 Закону України «Про інвестиційну діяльність» встановлено, що з метою забезпечення сприятливого та стабільного інвестиційного режиму держава встановлює державні гарантії захисту інвестицій, які не можуть бути скасовані або звужені стосовно інвестицій, здійснених у період дії цих гарантій.

Однією з таких гарантій для відповідача, як інвестора, є право доступу до причалу за сервітутом.

Отже, зміни в законодавстві, в тому числі й прийняття підзаконних актів Кабінетом Міністрів України від 07.07.2015 року № 483, Розпорядження № 1331-р від 14.12.2015 року, не можуть слугувати підставою для припинення чи розірвання договору сервітуту.

Суд також погоджується з доводами відповідача щодо вибору позивачем неналежного способу захисту.

Статтею 15 Цивільного кодексу України кожній особі надано право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Припис статті 16 вказаного кодексу визначає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Предметом позову позивач визначив розірвання Договору № А4-А від 10.07.2013 р. про встановлення сервітуту у зв'язку з припиненням сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

Припинення сервітуту регулюється ст.406 Цивільного кодексу України Глава 32 Книга 3 Право власності та інші речові права.

Розірвання договору передбачено ст. 652 Цивільного кодексу України Книга 5 Зобовязальне право.

Отже, підстави для припинення договору сервітуту та розірвання договору містять різну правову природу, та не можуть бути предметом одного позову.

За таких обставин в задоволенні позову необхідно відмовити. Судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, - суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення у відповідності зі ст.85 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Сторони, які беруть участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково у порядку і строки встановлені ст.93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 21.04.2016р.

Суддя Л.І. Васильєва