РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016Справа №910/2477/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СКК-АДЄП»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Модуль-М»

про стягнення 240 246,37 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Оксенчук С.С. - представник, довіреність б/н від 20.01.2016 р.;

Адамов Є.П. - директор, паспорт НОМЕР_1, виданий Арцизьким РВУ МВС України в Одеській області від 30.07.2001 р.;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СКК-АДЄП» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Модуль-М» про стягнення боргу у розмірі 240 246,37 грн., у тому числі 99 490 грн. основного боргу, 39952,86 грн. пені, 7 150,75 грн. трьох відсотків річних, 93652,76 інфляційних втрат та покладення на відповідача витрат з оплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами Договору поставки №1312/1 від 13.12.2013 р. в частині своєчасної та повної оплати поставленого позивачем товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у визначеному вище розмірі, за наявності якої позивачем нарахована пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2016 р., позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/2477/16 та призначено до розгляду на 29.03.2016 р.

В судове засідання 29.03.2016 р. з'явились уповноважені представники позивача.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання 29.03.2016 р. не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №642.

У судовому засіданні представник позивача подав: клопотання б/н б/д про долучення документів до матеріалів справи; пояснення б/н б/д, в якому, зокрема, позивач зазначає, що інших, окрім означених у позові, правовідносин між ТОВ «СКК-АДЄП» та ТОВ «Модуль-М» на даний час та у минулому не існує, додаткові угоди до Договору поставки №1312/1 від 13.12.2013 р. між сторонами не укладались. Зазначені документи долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 29.03.2016 р. позивачем суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 29.03.2016 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалою суду від 16.02.2016 р., відповідачем суду не надані.

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача в судове засідання суд не повідомлено.

Cуд зазначає, що у відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Пунктом 2.3 постанови № 18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, відповідачем не надано суду відзив на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, зважаючи на достатній проміжок часу між порушенням провадження у даній справі та датою судового розгляду, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представників позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч.5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача не заявлено.

В судовому засіданні 29.03.2016 р. представники позивача підтримали позовні вимоги, викладені в позовній заяві, надали пояснення по справі, відповіли на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані позивачем докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 13 грудня 2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «СКК-АДЄП» (Постачальник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Модуль-М» (Покупець за договором, відповідач у справі) укладено Договір поставки №1312/1 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов'язується постачати, а покупець прийняти поставку товару та сплатити за нього на умовах Договору.

Предметом поставки є гранично-щебенева продукція орієнтованим обсягом постачання (п. 1.2 Договору).

Розділами 2-4 договору сторони визначили умови та порядок поставки, порядок приймання товару, якість товару, тару та упаковку, ціну товару та порядок розрахунків, умови та порядок повернення товару, відповідальність сторін тощо.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до « 31» грудня 2014 р. У випадку, якщо жодна із сторін письмово не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 10 днів до його закінчення, даний Договір вважається пролонгованим на строк до 31 грудня 2015 р. (п. 5.1 та п. 5.2 Договору).

Відповідно до наявної в матеріалах справи засвідченої належним чином копії Договору, останній підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками товариств.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами пунктів 2.1 та 2.2 Договору товар, вказаний в п. 1.2 цього Договору, поставляється покупцю партіями. Кожна партія товару формується на підставі окремих письмових заявок покупця із зазначенням у них найменування та кількості товару, що підлягає поставці, пункту поставки тощо та оформлюється відповідними видатковими накладними.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Згідно положень п.п. 2.9, 2.10 Договору перехід права власності відбувається в момент поставки відповідної партії товару на пункт відправки, що оформляється відповідними товаротранспортними/залізничними накладними. Постачальник має право виписувати сводну щомісячну податкову накладну згідно пункту 15 Порядку №1379.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; відповідно до частин 1, 2 статті 9 зазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

За змістом пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, та ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які для надання юридичної сили і доказовості первинного документа наводять перелік обов'язкових реквізитів первинних документів, а саме: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що на підтвердження належного виконання умов даного правочину Товариством з обмеженою відповідальністю «СКК-АДЄП» надано відповідні первинні бухгалтерські документи, а саме, копії видаткових накладних на загальну суму 245040,00 грн., а саме: №32 від 01.04.2014 р. на поставку щебеню 0/40 у кількості 345 т. на суму 51 750,00 грн.; №33 від 02.04.2014 р. на поставку щебеню 0/40 у кількості 325 т. на суму 48 780,00 грн.; №34 від 03.04.2014 р. на поставку щебеню 25/70 у кількості 347 т. на суму 52 050,00 грн.; №26 від 03.04.2015 р. на поставку відсіву 0/5 у кількості 138 т. на суму 20 700,00 грн. та щебеню 20/40 у кількості 138 т. на суму 30 360,00 грн.; №27 від 05.04.2015 р. на поставку відсіву 0/5 у кількості 276 т. на суму 6 900,00 грн.; , а також копію податкової накладної №41 від 31.03.2015 р. на суму 93 800,00 грн. на постачання відсіву 0/5 у кількості 420 т. та щебеню 20/40 у кількості 140 т.

При цьому судом встановлено, що факт отримання товару відповідачем підтверджується засвідченим печаткою товариства підписом представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Модуль-М» на видаткових накладних, окрім видаткових накладних № 26 від 03.04.15 р. та № 27 від 05.04.15 р..

Позивач в наданих суду письмових поясненнях б/н б/д та представники позивача в судовому засіданні зазначили, що вищезазначені видаткові накладні № 26 від 03.04.2015 р. та № 27 від 05.04.2015 р. були надані покупцеві для їх підписання та засвідчення, проте останнім повернуті не були.

Як зазначено в п.1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. №01-06/928/2012, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Згідно ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред'явити вимогу у зв'язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.п. 1.4.1 Договору якість товару, що поставляється, повинна відповідати вимогам відповідних стандартів. Підтвердженням якості товару є паспорт якості.

Разом з тим, заперечень щодо факту поставки товару по спірним накладним відповідачем суду не надано.

Доказів пред'явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій або письмове повідомлення щодо поставленого товару від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «СКК-АДЄП» умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у відповідності до укладеного між сторонами Договору позивачем виконані прийняті на себе зобов'язання з передачі товару відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «Модуль-М», а відповідачем, у свою чергу, прийнято товар без будь - яких зауважень. Факт передачі позивачем товару належним чином підтверджено матеріалами справи.

Крім того, як встановлено судом за матеріалами справи, позивачем надана суду копія податкової накладної № 41 від 13.12.2013 р.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до п. 2.3 Договору загальна вартість товару, що поставляється згідно з цим Договором, відображується в видаткових накладних, та, з урахуванням поточних змін цін на продукцію, що підлягає поставці, розцінок на залізничний тариф, транспортні послуги тощо, встановлюється постачальником по кожній партії окремо у рахунку-фактурі та /або факсимільним повідомленням покупцеві і фіксується у відповідних видаткових накладних.

Покупець протягом 5 банківських днів після подачі заявки на поставку продукції здійснює її попередню оплату у розмірі 100% від встановленої постачальником на умовах п. 2.3 Договору вартості партії товару (п. 2.4 Договору).

Згідно п. 2.5 Договору постачальник має право на власний розсуд здійснити поставку заявленої покупцем партії товару без її попередньої оплати, а покупець здійснює періодичні оплати поставлених товарів (один раз на п'ять днів).

Пунктом 2.6 Договору постачальник здійснює поставку заявленої партії товару протягом 20 календарних днів після внесення покупцем попередньої оплати, а у випадку, передбаченому п. 2.5 Договору - після подачі покупцем заявки на поставку продукції.

Остаточний розрахунок, а у випадку, передбаченому п. 2.5 Договору - розрахунок за поставлену партію товару покупець зобов'язаний здійснити протягом 7 банківських днів від дня отримання ним товару, що підтверджується відповідними товаротранспортними/залізничними накладними (п.2.7 Договору).

Відповідно до п. 2.8 Договору розрахунки за договором здійснюються покупцем у безготівковому порядку на розрахунковий рахунок постачальника.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивачем були виставлені відповідачу рахунки на оплату, копії яких долучені до матеріалів справи, а саме: №486 від 17.03.2014 р. на суму 152 580,00 грн.; №13 від 27.03.2015 р. на суму 51 800,00 грн.; №14 від 27.03.2015 р. на суму 72 800,00 грн.

В свою чергу суд звертає увагу, що правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, від імені якої він укладений, вчинила конкретні дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Зі змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину, в даному випадку - ТОВ «Модуль-М», які можуть бути підтверджені певними матеріальними доказами.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі №3-59гс14.

Зокрема, як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростовано, що після підписання спірного Договору та отримання товару за видатковими накладними відповідачем, окрім засвідчення факту отримання товару підписом на видаткових накладних представника ТОВ «Модуль -М», засвідченим відбитком печатки товариства, було вчинено ряд дій, які свідчать про наступне його схвалення, у тому числі відповідачем було перераховано в якості оплати за поставлений товар 145 550,00 грн., що підтверджується банківськими виписками з особового рахунку позивача, долученими до матеріалів справи та відповідними платіжними дорученнями, а саме: № 263 від 30.03.2015 р. на суму 51 800,00 грн. із зазначенням призначення платежу «оплата за матеріали (відсів, щебінь) згідно рах. №13 від 27.03.2015 р.»; № 265 від 31.03.2015 р. на суму 42 000,00 грн., із зазначенням призначення платежу «оплата за матеріали (відсів, щебінь) згідно рах. №14 від 27.03.2015 р.»; №270 від 07.04.2015 р. на суму 51 750,00 грн. із зазначенням призначення платежу «оплата за матеріали (відсів, щебінь) згідно рах. № 486 від 17.03.2014 р.». Копії зазначених платіжних доручень долучені до матеріалів справи.

При цьому оплачені рахунки від 27.03.15 р. № 13 та № 14 включають себе найменування товару, зазначеного у видаткових накладних від 03.04.15 р. № 26 та 27 відповідно, які не містять підпису представника покупця.

Тобто за висновками суду наявні в матеріалах справи копії платіжних доручень та виписки банку по рахунку позивача, якими підтверджується перерахування відповідачем грошових коштів в рахунок виставлених позивачем рахунків на оплату, виходячи із самостійно визначених ТОВ «Модуль-М» призначень платежів, в свою чергу свідчить про обізнаність зі змістом виставлених рахунків та видаткових накладних, та розцінюється судом в якості додаткового доказу на підтвердження отримання товару за зазначеними видатковими накладними.

Проте, всупереч досягнутим домовленостям, відповідач не здійснив оплату поставленого товару в повному обсязі, сплативши тільки 145 550,00 грн., в зв'язку з чим вартість неоплаченого товару становить 99 490,00 грн.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо сплати Товариству з обмеженою відповідальністю «СКК-АДЄП» грошових коштів в сумі 99 490,00 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Товариства з обмеженою відповідальністю «Модуль-М» утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому, відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору поставки №1312/1 від 13.12.2013р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного Договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

Додатково факт наявності заборгованості за Договором підтверджується підписаним ТОВ «СКК-АДЄП» та ТОВ «Модуль-М» та скріпленим печатками підприємств актом звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого заборгованість ТОВ «Модуль-М» перед ТОВ «СКК-АДЄП» станом на 05.06.2015 р. складає 99 490,00 грн., а також податковою накладною позивача №41 від 13.12.2013 р., яка відображає факт поставки Товариством з обмеженою відповідальністю «СКК-АДЄП» відповідачу товару, зокрема, на суму 93 800,00 грн. у спірному періоді. Копії вказаних документів наявні у матеріалах справи.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 99 490,00 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4.4 розділу 4 Договору встановлено, що за несвоєчасні або не в повному обсязі розрахунки за цим Договором покупець сплачує постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період прострочення, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення, до моменту повного виконання покупцем свого зобов'язання по оплаті.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за поставлений товар у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 39 952,85 грн. за період з 15.04.2015 р. по 11.02.2016 р., 3% річних в сумі 7 150,75 грн. за період з 11.04.2014 р. по 11.02.2016 р. та 93 652,76 грн. інфляційних нарахувань за період квітень 2014 р. - лютий 2016 р., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п.1.12 Постанови № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

При цьому суд зазначає, що за змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Зокрема, як зазначено в пункті 2.5 Постанови № 14 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, за висновками суду, положеннями п. 4.4 Договору щодо сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожен день прострочення до моменту повного виконання покупцем свого зобов'язання по оплаті визначено інша (більша) тривалість періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постановою №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись у визначеному Договором порядку за весь період здійсненого позивачем нарахування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.04.15 р. у справі № 3-53гс15.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені, відсотків річних та інфляційних нарахувань судом встановлено, що розмір пені та процентів річних, перерахований судом у відповідності до умов Договору та положень законодавства в межах визначеного позивачем періоду становить 39 948,59 грн. та 6934,30 грн. відповідно, а отже є меншим, ніж нараховано та пред'явлено до стягнення позивачем, отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені та процентів річних за несвоєчасну оплату товару підлягають задоволенню в сумах нарахованих судом, а саме 39 948,59 грн. пені та 6934,30 грн. процентів річних.

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9 Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Розмір інфляційних нарахувань, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та умов Договору в межах визначеного позивачем періоду становить 89995,90 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та пред'явлено до стягнення позивачем, отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних нарахувань за несвоєчасну оплату товару підлягають задоволенню в сумі нарахованій судом, а саме 89995,90 грн.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12 р. №6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Модуль-М» (вул. Пушкінська, 27, к. 456, м. Київ, 01601, код 24593016) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКК-АДЄП» (вул. Орджонікідзе, 56, м. Арциз, Арцизький район, Одеська обл., 68400, код 34130511) 99 490,00 грн. боргу, 39 948,59 грн. пені, 6934,30 грн. процентів річних, 89995,90 грн. інфляційних нарахувань та 3545,54 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 15 квітня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон