ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року Справа № 911/3828/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна В.Е., суддів Ємельянова А.С., Корнілової Ж.О.,
за участю представників:
позивача відповідача- не з'явились, - Сушко О.О.,
третьої особи- Яковлєв О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 15.02.2016
у справі№911/3828/15
за позовомПАТ "НАК "Нафтогаз України"
до (третя особаКП "Обухіврайтепломережа" - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України)
про стягнення 337628,87грн. пені, інфляційних втрат та 3% річних
встановив:

Рішенням господарського суду Київської області від 23.10.2015 (суддя Горбасенко П.В.) позов задоволено частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 122988,47 грн. пені, 148585,01 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 40127,99 грн.

Рішення мотивовано тими обставинами, що, уклавши договір про організацію взаєморозрахунків №715/30 від 09.10.2014, сторони змінили деякі умови порядку здійснення розрахунків, при цьому не змінивши права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, що, у свою чергу, не призвело до зміни або припинення зобов'язань згідно з договором купівлі-продажу природного газу №13/3420-ТЕ-17 від 28.12.2012 до моменту укладення 09.10.2014р. договору про організацію взаєморозрахунків, отже, сторони несуть відповідальність за неналежне виконання зобов'язань за договором поставки природного газу до моменту зміни деяких умов порядку здійснення розрахунків (до 09.10.2014р.).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 (судді: Ропій Л.М., Калатай Н.Ф., Рябуха В.І.) рішення скасовано в частині задоволених позовних вимог та в позові відмовлено повністю у зв'язку з його необґрунтованістю.

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" в поданій касаційній скарзі просить постанову скасувати, рішення залишити в силі, посилаючись на порушення та неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і процесуального права, а саме ст.ст.11,530,611,625,629,653 ЦК України, ст.193 ГК України та ст.ст.4,43 ГПК України. Зокрема, скаржник наголошує на тому, що умовами укладеного між сторонами договору №715/30 від 09.10.2014 про організацію взаєморозрахунків було передбачено погашення тільки частини основного боргу за поставлений газ в розмірі 882012 грн., в той час як інша частина заборгованості (в сумі 1120144,91 грн.) самостійно сплачувалася відповідачем власними коштами з періодичним простроченням, що й стало підставою для нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників відповідача і третьої особи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова та рішення від 23.10.2015 - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Київської області з наступних підстав.

Скасовуючи первісне рішення про часткове задоволення позову та приймаючи нове рішення про відмову в позові повністю, апеляційний господарський суд виходив з того, що:

28.12.2012р. між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та КП "Обухіврайтепломережа" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №13/3420-ТЕ-17 (надалі - договір №13/3420-ТЕ-17), за умовами п.п.1.1,2.1,5.5 якого продавець зобов'язується передати у власність покупця у 2013р. природний газ обсягом до 1910тис. куб.м. загальною вартістю 2500572 грн. з ПДВ (на дату укладення цього договору), ввезений на митну територію України, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ за умовами цього договору.

Пунктом 6.1 договору №13/3420-ТЕ-17 передбачено, що оплата за газ здійснюється виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору №13/3420-ТЕ-17 ПАТ "НАК "Нафтогаз України" протягом 2013р. було поставлено, а відповідачем прийнято природний газ згідно актів приймання-передачі природного газу: від 31.01.2013 - на суму 370423,74 грн., від 28.02.2013 - на суму 318280,92 грн., від 31.03.2013 - на суму 376470,92 грн., від 30.04.2013 - на суму 111792,59 грн., від 31.10.2013 - на суму 164918,62 грн., від 24.01.2014 - на суму 230739,94 грн., від 24.01.2014 - на суму 429530,18 грн., всього на загальну суму 2002156,91 грн.

Однак, відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого природного газу виконував з простроченням строку, визначеного п.6.1 договору №13/3420-ТЕ-17.

Зокрема, з доданого до позовної заяви розрахунку позивача вбачається, що останнім нараховані відповідачу 122988,47 грн. пені за прострочення грошового зобов'язання січня, лютого, березня, квітня, жовтня, листопада, грудня 2013р., 3% річних у сумі 41577,87 грн. за прострочення зобов'язання січня, лютого, березня, квітня, жовтня, листопада, грудня 2013р., а також 173062,53 грн. інфляційних втрат за прострочення зобов'язання лютого, березня, квітня, жовтня, листопада, грудня 2013р. Відповідач не заперечив проти строків здійснення платежів, зазначених у розрахунку.

Разом з тим, з урахуванням наявності заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, у період виконання покупцем обов'язку з оплати природного газу, одержаного за договором №13/3420-ТЕ-17, а саме 9 жовтня 2014 року між Головним управлінням Державної казначейської служби у Київській області, Департаментом фінансів Київської облдержадміністрації, Фінансовим управлінням виконавчого комітету Обухівської міської ради, Обухівським міськвиконкомом, КП "Обухіврайтепломережа", НАК "Нафтогаз України" підписано п'ятисторонній договір №715/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до ч.2 ст.16 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік").

Згідно з п.п.8,9 договору про організацію взаєморозрахунків №715/30 від 09.10.2014 відповідач перераховує на рахунок позивача кошти у сумі 882012 грн. (в тому числі 147002 грн. ПДВ) для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором від 28.12.2012 №13/3420-ТЕ-17/1 за 2013 рік. Позивач перераховує кошти для погашення та обслуговування запозичень, залучених під державні гарантії, сплату податкових зобов'язань і проведення розрахунків з постачальниками імпортованого природного газу.

Відповідно до пп.2,3 п.11 та п.16 договору про організацію взаєморозрахунків №715/30 з метою виконання договору сторони зобов'язуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору; перерахувати кошти наступній стороні. Сторони засвідчують, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Відповідачем умови договору №715/30 виконані своєчасно, про що свідчить платіжне доручення №29 від 13.10.2014 про перерахування позивачу 882012 грн. із зазначенням призначення платежу - згідно з п.24 ст.14 та п.2 ст.16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", договору №715/30 від 09.10.2014 за газ, договору №13/3420-ТЕ-17 за 2013р.

Відповідно до ч.3 ст.653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором.

Договором №715/30 змінено строки виконання КП "Обухіврайтепломережа" свого обов'язку перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" з оплати одержаного природного газу за договором №13/3420-ТЕ-17.

Таким чином, уклавши договір №715/30, сторони у такий спосіб змінили порядок і строки проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору №13/3420-ТЕ-17, відмовившись від застосування штрафних та інших фінансових санкцій за основним договором.

Повний розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені договором №715/30.

Для застосування санкції, передбаченої п.7.2 договору №13/3420-ТЕ-17 та наслідків за порушення грошового зобов'язання, встановлених ч.2 ст.625 ЦК України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених договором №715/30, однак, розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені договором №715/30, про що свідчить платіжне доручення №29 від 13.10.2014.

За таких обставин, апеляційна інстанція визнала висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення з КП "Обухіврайтепломережа" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" пені, передбаченої п.7.2 договору №13/3420-ТЕ-17, 3% річних та інфляційних втрат, таким, що суперечить нормам матеріального права (ст.ст.549,625,653 ЦК України).

Однак, колегія не може погодитися з передчасними висновками судів з огляду на таке.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.105 ГПК України у постанові мають бути зазначені обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Судом першої інстанції в ході дослідження та правової оцінки наявних у справі платіжних документів достеменно встановлено та апеляційним судом не спростовано тих обставин, що у 2013р. ПАТ "НАК "Нафтогаз України" поставив КП "Обухіврайтепломережа" природний газ на загальну суму 2002156,91 грн., з якої протягом лютого 2013р.-лютого 2014р. відповідачем 1120144,91 грн. було сплачено за рахунок власних коштів з простроченнями, а 882012 грн. погашено в ході виконання договору №715/30 від 09.10.2014 про організацію взаєморозрахунків, внаслідок чого станом на 28.10.2014р. у відповідача перед позивачем була відсутня заборгованість за договором купівлі-продажу природного газу №13/3420-ТЕ-17 від 28.12.2012.

Враховуючи умови договору про організацію взаєморозрахунків №715/30, колегія суддів наголошує на тому, що сторони, уклавши вказаний договір, змінили порядок і строк проведення розрахунків виключно в частині заборгованості в сумі 882012 грн. за природний газ, поставлений за договором від 28.12.2012, що помилково залишилося поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій.

Як роз'яснено в абзаці 1 п.1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з огляду на вимоги ч.1 ст.47 і ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Оцінюючи спірні правовідносини сторін, колегія зазначає, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень не була врахована та істотна обставина, що позивачем в період з 14.02.2013р. по 10.02.2014р. нараховувалися пеня, інфляційні втрати та 3% річних не на суму 882012 грн. грн., а на інші суми заборгованостей, які поступово та з простроченнями погашалися КП "Обухіврайтепломережа" за рахунок власних грошових коштів, зокрема, за січень, лютий та березень 2013р. оплату відповідачем здійснено своїми коштами повністю, а за квітень 2013р. - частково. При цьому, предметом договору про організацію взаєморозрахунків було погашення залишку основного боргу відповідача на суму 882012 грн., що не звільняє останнього від обов'язку сплатити кредитору відповідні нарахування на суму боргу, самостійно сплачену відповідачем станом на 10.02.2014р.

У зв'язку з цим, касаційна інстанція вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені в загальній сумі 122988,47 грн., як правомірно нарахованої за період з 14.02.2013р. по 13.07.2014р., суперечить приписам ст.ст.549,653 ЦК України та умовам договору про організацію взаєморозрахунків №715/30 від 09.10.2014, оскільки за зобов'язаннями квітня (частково) та жовтня-грудня 2013р. заборгованість була погашена повністю 28.10.2014р., тобто в межах виконання вищевказаного договору.

З цих же підстав, місцевий господарський суд помилково обмежив нарахування інфляційних втрат та 3% річних періодами з 14.03.2013р. по 08.10.2014р. та з 14.02.2013р. по 08.10.2014р. відповідно.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 09.09.2014 у справі № 5011-1/1043-2012-42/528-2012, від 09.09.2014 у справі № 5011-35/1272-2012-42/527-2012, від 09.09.2014 у справі № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, від 16.09.2014 у справі № 5011-42/1230-2012-69/542-2012, від 23.09.2014 у справі № 5011-35/1271-2012, від 30.09.2014 у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012, від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13, від 01.07.2015 у справі № 924/1230/14, від 16.09.2015 у справі № 917/2520/14, від 23.09.2015 у справі № 917/2519/14, від 07.10.2015 у справі № 924/406/14, від 07.10.2015 у справі № 924/1236/14, від 11.11.2015 у справі № 927/1733/14, переконливих мотивів відступу від якої в рішенні не наведено.

Колегія суддів також зауважує про невідповідність резолютивної частини рішення від 23.10.2015, яким позов задоволено частково, та висновку місцевого господарського суду про необґрунтованість та визнання такими, що не підлягають задоволенню вимог позивача про стягнення 122988,47 грн. пені, 148585,01 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 40127,99 грн., вміщеного наприкінці мотивувальної частини цього ж рішення.

Касаційна інстанція визнає передчасним висновок апеляційного суду щодо відхилення доводів скаржника про часткову оплату відповідачем природного газу, поставленого за договором №13/3420-ТЕ-17 від 28.12.2012, власними коштами, які не були зазначені у договорі про організацію взаєморозрахунків №715/30 від 09.10.2014, який (висновок) мотивований тим, що, підписуючи вказані договори про організацію взаєморозрахунків, позивач погодився з усіма їх умовами, відповідно до яких сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору та після їх виконання не мають одна до одної жодних претензій, оскільки, в дійсності, в п.15 договорів про організацію взаєморозрахунків сторони зафіксували те, що після їх виконання вони не мають жодної претензії стосовно предмета договору, в той час як предметом договору №715/30 визначено погашення заборгованості в загальній сумі 882012 грн. за спожитий природний газ у 2013 році згідно з договором №13/3420-ТЕ-17.

Таким чином, в порушення вимог ст.ст.43,101,105 ГПК України судом апеляційної інстанції належним чином не відхилено та не спростовано твердження апелянта про те, умовами укладеного між сторонами договору №715/30 від 09.10.2014 про організацію взаєморозрахунків було передбачено погашення тільки частини основного боргу за поставлений газ в розмірі 882012 грн., в той час як інша частина заборгованості (в сумі 1120144,91 грн.) самостійно сплачувалася відповідачем власними коштами з періодичним простроченням.

Відтак, судами в аспекті перевірки правильності здійснених позивачем нарахувань не розмежовано розмір основного боргу, погашеного протягом спірного періоду відповідачем власними коштами з простроченнями, та суму заборгованості, охоплену договором про організацію взаєморозрахунків, які разом складають вартість газу, спожитого в січні-грудні 2013р.

Зокрема, всупереч встановленим фактичним обставинам справи судами не надано належної правової оцінки розрахунку розміру позовних вимог (а.с.14-17 том 1), з якого вбачається, що інфляційні втрати та 3% річних також нараховуються позивачем протягом лютого 2013р.-січня 2014р. на суму основного боргу (1120144,91 грн.), яка в спірний період (з 14.02.2013р. по 28.10.2014р.) значно перевищувала загальний розмір заборгованості (882012 грн.), строк сплати якої було змінено та врегульовано договором про організацію взаєморозрахунків №715/30 від 09.10.2014.

Крім того, в п.1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Таким чином, за змістом ст.ст.599,612 ЦК України день виконання зобов'язання не може входити до періоду прострочення його виконання, оскільки цього дня зобов'язання боржника, хоч і з порушенням строку виконання, але припиняється.

В порушення вимог ст.ст.43,84,101,105 ГПК України судами попередніх інстанцій залишено поза увагою ті обставини, що позивачем у поданому розрахунку включено дні фактичної оплати заборгованості в період нарахування інфляційних втрат та пені, що загалом впливає на обґрунтованість розрахунку розміру позовних вимог.

Отже, наведене вище вимагає від суду касаційної інстанції встановлювати фактичні обставини справи, зокрема, щодо встановлення дійсного розміру пені, інфляційних втрат та 3% річних, правомірно нарахованих за зобов'язаннями січня-квітня 2013р. та підлягаючих до стягнення за період з 14.02.2013р. по 09.02.2014р. на суму основного боргу, самостійно сплачену відповідачем своїми коштами з допущеними простроченнями, з проведенням їх обґрунтованого перерахунку, що безумовно виходить за межі перегляду справи в порядку касації (ч.2 ст.1117 ГПК України) та є підставою для скасування оскаржуваної постанови та рішення з передачею справи на новий розгляд до місцевого господарського суду у зв'язку з неповним встановленням та з'ясуванням обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

При цьому, на підставі ст.22 ГПК України позивач при новому розгляді справи не позбавлений права надати уточнений розрахунок розміру позовних вимог з врахуванням необхідності його зменшення.

Відповідно до п.3 ст.1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Зважаючи на те, вищезгадані порушення норм процесуального права (ст.ст.43,101,105 ГПК України), які унеможливили достеменне встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, колегія вбачає правові підстави для часткового задоволення касаційної скарги шляхом скасування рішення та постанови і передачі справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Київської області від 23.10.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 у справі №911/3828/15 скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді: А.Ємельянов

Ж.Корнілова