РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2016Справа №910/5521/16

За позовом Любешівського районного центру зайнятості

до Приватного акціонерного товариства «Військово-страхова компанія»

про стягнення 8 010,00 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Мельник С.С. - по дов. № б/н від 02.03.2016

від відповідача Гарбуз Н.А. - 54/1 від 18.02.2016

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Любешівського районного центру зайнятості до Приватного акціонерного товариства «Військово-страхова компанія» про стягнення 8 010,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами був укладений договір добровільного страхування майна № 043/10/11/11 від 07.04.2015, за яким застраховано 15 програмно-апаратних комплексів загальною вартістю 320 400,00 грн., що були за актами приймання-передачі передані 15 школам району. Згідно з п. 1.1. договору об'єкт страхування є застрахованим тальки на території місцезнаходження майна за адресою: Україна, Волинська область, смт. Любешів, вул. Незалежності, 36. Позивач вважає, що порушено п. 1.1. договору в результаті включення апаратних комплексів, які були передані на відповідальне зберігання школам району завищено страхову суму на 320 400,00 грн. що призвело до зайвого нарахування та перерахування платежу на суму 8 010,00 грн. Камінь-Каширською міжрайонною державною фінансовою інспекцією за наслідками ревізії прийнято вимогу № 330-14/71 від 21.01.2012 про усунення порушення щодо зайво перерахованого страхового платежу шляхом повернення коштів в розмірі 8 010,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 порушено провадження у справі № 910/5521/16 та призначено її до розгляду на 14.04.2016.

Позивач в судовому засіданні 14.04.2016 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач у поданому 12.04.2016 відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечує повністю посилаючись на те, що сторони свої зобов'язання за договором виконали повністю. Зазначає, що сторонами 04.05.2011 було укладено додаткову угоду № 1 якою доповнено п. 1.1. договору зазначивши адреси місцезнаходження застрахованих комплексів. Відповідач вважає, що строк позовної давності для звернення позивача з даним позовом сплив.

В судовому засіданні 14.04.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

07.04.2011 між Любешівським районним центром зайнятості Волинської області (страхувальник, позивач) та Приватним акціонерним товариством «Військово-страхова компанія» (страховик, відповідач) були укладено договір добровільного страхування майна № 043/10/11/11 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору в редакції додаткової угоди № 1 від 04.05.2011 страховик на підставі заяви страхувальника, правил страхування ЗАТ «Військово-страхова компанія» «Правила страхування від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ № 10» зареєстрованих 23.01.2007, Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України за номером 1070141, «Правила страхування майна [крім залізничного, наземного, повітряного, водного транспорту (морського внутрішнього та інших видів водного транспорту), вантажів та багажу (вантажобагажу)] № 11» зареєстрованих 23.01.2007, Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України за номером 1070136 (далі - Правила страхування) і на умовах цього договору прийняв під страховий захист майно, що належить страхувальнику і знаходиться за адресою: Волинська область, смт. Любешів, вул. Незалежності, 36, а також майно, яке передане у безоплатне користування

За договором застраховано 15 програмно-апаратних комплексів «Мотиваційний термінал розвитку зацікавленості до професійного самовизначення», адреси розміщення яких зазначені у додатковій угоді № 1 від 04.05.2011.

Згідно з п. 3.1. договору він діє з 11.04.2011 до 29.02.2012.

Відповідно до п.п. 2.3, 2.4. договору страхові тарифи за окремим видами майна, за Правилами страхування № 10 та Правилами страхування № 11 визначені в додатку № 1 до договору.

В додатку № 1 до договору зазначено, загальна вартість 15 програмно-апаратних комплексів становить 320 400,00 грн. страхова премія за які складає 8 010,00 грн.

Відповідно до п. 2.7. договору страхова премія (страховий платіж), яка підлягає оплаті по договору складає 56 802,63 грн. (до якого входить 8 010,00 грн.).

Пунктом 2.8. договору визначено, що страхувальник зобов'язаний одноразово сплатити визначену в п. 2.7. цього договору страхову премію до 30.04.2011.

Як зазначає відповідач та не заперечує позивач останнім було сплачено позивачу страхову премію.

Камінь-Каширською міжрайонною державною фінансовою інспекцією за наслідками ревізії складено акт № 330-14/20 від 16.12.2011, яким встановлено, що в порушення п. 1.1. договору в результаті включення апаратних комплексів, які були передані на відповідальне зберігання школам району завищено страхову суму на 320 400,00 грн. що призвело до зайвого нарахування та перерахування платежу на суму 8 010,00 грн. прийнято вимогу № 330-14/71 від 21.01.2012 про усунення порушення щодо зайво перерахованого страхового платежу шляхом повернення коштів в розмірі 8 010,00 грн. чим завдано збитків.

На підставі зазначеного акту ревізії позивачу надіслано вимогу № 330-14/71 від 21.01.2012 про усунення порушення щодо зайво перерахованого страхового платежу шляхом повернення коштів в розмірі 8 010,00 грн.

Спір виник в зв'язку з тим, що на виконання вимоги Камінь-Каширської міжрайонної державної фінансової інспекції кошти в сумі 8 010,00 грн., підлягають стягненню з відповідача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано Главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено Главою 20 Господарського кодексу України

Пунктом 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку.

Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язанні у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зі змісту статті 632 Цивільного кодексу України вбачається, що ціна в договорі встано влюється за домовленістю сторін, тобто є вільною, за виключенням випадків визначених законом, у яких ціни (тарифи, ставки тощо) встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами міс цевого самоврядування.

Відповідно ч. 1 до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, істотними вважаються насамперед ті умови договору, які названі такими за законом.

Згідно з п. 2 ст. 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору.

Сторонами договору було узгоджено розмір страхової премії (страхового платежу), яка підлягає оплаті по договору в сумі 56 802,63 грн. (до якої входить 8 010,00 грн. за 15 програмно-апаратних комплексів).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 ст. 632 Цивільного кодексу України регламентовано, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

В силу приписів ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 651 Цивільного кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частинами 2-3 статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне, зокрема, змінити договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні, яка у двадцятиденний строк після одер жання такої пропозиції повідомляє іншу сторону про результати її розгляду.

Однак, судом встановлено, що на день вирішення спору сторонами не уклада лось будь-яких змін до договору в частині узгодження нового розміру страхової премії (страхового платежу).

Відповідно до частин 4-5 статті 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінте ресована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Доказів того, що позивач звертався з позовом до суду про спонукання від повідача про внесення змін до договору в частині нового розміру страхової премії не подано.

Суд дійшов висновку, за відсутності належного оформлення внесених до договору змін щодо ціни договору, у відповідача не виникло зобов'язання по сплаті коштів в іншому розмірі.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність у відповідача обов'язку сплати позивачу коштів в розмірі 8 010,00 грн.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Таким чином, позовні вимоги Любешівського районного центру зайнятості безпідставні та задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 20.04.2016.

СуддяВ.В.Сівакова