ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016р. Справа№ 914/273/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашко М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Екоферм, м.Львів

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Ікадан Україна, м.Львів

про розірвання договору поставки.

За участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2 представник (довіреність б/н від 20.01.2016р.);

від відповідача ОСОБА_3 представник (довіреність б/н від 16.02.2016р.).

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Екоферм до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Ікадан Україна про розірвання договору поставки №14-03/3 від 03.03.2014р.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду.

Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити з підстав викладених у позовній заяві. Представник позивача також просив задоволити клопотання (вх.№1361/16) про призначення судової експертизи.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві (вх.№8563/16) на позовну заяву. Крім того Представник відповідача заперечив проти задоволення клопотання позивача про призначення судової експертизи.

Розглянувши клопотання позивача (вх.№1361/16) про призначення експертизи, суд дійшов висновку відмовити у його задоволенні, оскільки в матеріалах справи міститься достатньо доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи та заперечення представників позивача та відповідача, суд

встановив:

03.03.2014р. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Ікадан Україна (надалі постачальник) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Екоферм (надалі покупець) укладено договір поставки №14-03/3, відповідно до умов якого постачальник передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує товар, загальна кількість,

часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна яких визначена сторонами у специфікації, що є додатком №1 до цього договору, та/або згідно рахунку.

Відповідно до п.2.1. договору постачальник зобовязується передати покупцеві товар разом із усіма його при належностями та документами, що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до вимог чинного в Україні законодавства.

Пунктом 6.3. договору передбачено, що приймання-передача товару по кількості, якості, асортименту та комплектності згідно умов даного договору, що визначені в додатку та/або рахунку, відбувається відповідно до акту приймання-передачі, який підписується працівниками покупця та постачальника, що мають відповідні повноваження.

Відповідно до видаткової накладної №13 від 17.03.2014р. позивачу було поставлено товар на суму 391 072,40 грн., а відповідно до видаткової накладної №23 від 28.05.2014р. на суму 2 400 642,47 грн.

Позивач вважає, що поставлений йому згідно договору поставки товар не придатний для виконання покладених на нього технічних завдань та містить недоліки, що на думку позивача свідчить про неналежну якість поставленого товару.

При цьому позивач посилається на експертний висновок ДП «Західний ЕТЦ» від 26.11.2015р. №46.04.11.4354.15/4935 за результатами якого надано висновок про невідповідність комплекту обладнання для утримання поросят на відгодівлі, яке розташоване за адресою с.Крениця, вул.Миру 1д, Городоцького району Львівської області вимогам законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки.

Також позивач у позовній заяві зазначає, що позивач не підтвердив відповідність товару належними документами, а саме позивач стверджує, що йому не було передано товаросупровідних документів, які б підтверджували якість товару та його відповідність державним стандартам.

Враховуючи наведе позивач звернувся до господарського суду Львівської області та просить розірвати договір поставки №14-03/3, укладений між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Екоферм» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Ікадан Україна» від 03.03.2014р.

Відповідач проти позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву. Зокрема ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Ікадан Україна зазначає, що експертне дослідження здійснювалось за адресою: Львівська область, Городоцький район, с.Керниця, вул.Миру, 1д, а поставка товару згідно із договором поставки відбувалась за іншою адресою, а саме: Львівська область, Городоцький район, с.Керниця, вул.1-го Травня, 3.

Також відповідач зазначив, що в експертному висновку не було встановлено, що обладнання, яке було обєктом дослідження, належить на праві власності ТзОВ «Ікадан Україна», а тому на думку відповідача, даним висновком не доводиться факт поставки неякісної продукції.

Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до ст.41 ГПК України проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу". При цьому ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Ікадан Україна зазначає, що до висновка ДП «Західний ЕТЦ» від 26.11.2015р. №46.04.11.4354.15/4935 не долучено кваліфікаційних свідоцтв оцінювачів, якими було здійснено експертне дослідження, а також інших документів, що свідчать про кваліфікацію даних осіб. Таким чином на думку відповідача висновок ДП «Західний ЕТЦ» від 26.11.2015р. №46.04.11.4354.15/4935 не є належним доказом в розумінні ст.34 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу

України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи, 03.03.2014р. між сторонами укладено договір поставки №14-03/3, відповідно до умов якого відповідач передає у власність позивачу, а позивач приймає та оплачує товар, загальна кількість, часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна яких визначена сторонами у специфікації, що є додатком №1 до цього договору, та/або згідно рахунку.

Відповідно до видаткової накладної №13 від 17.03.2014р. позивачу було поставлено товар на загальну суму 391 072,40 грн., а відповідно до видаткової накладної №23 від 28.05.2014р. на суму 2 400 642,47 грн.

Статтею 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосується товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 666 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі, якщо продавець не передає покупцеві документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання; якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Відповідно до положень статті 688 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений, в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Жодного доказу (акту) про відсутність товаросупровідних документів відповідачем при отриманні товару складено не було та суду не надано.

Таким чином, загальний порядок виконання зобов'язань за договором поставки передбачає надання продавцем документів, що стосуються товару, разом з товаром. При цьому, відсутність необхідних товаросупровідних документів підлягає фіксації при прийнятті товару шляхом складання відповідного засвідчувального документу (акта).

Відповідно до ст. 709 ЦК України, вимога покупця про заміну товару підлягає негайному задоволенню, а в разі необхідності перевірки якості товару - протягом чотирнадцяти днів або, за домовленістю сторін, в інший строк.

Факт відсутності заперечень, щодо якості поставленого товару станом на момент його прийняття відповідачем, та у інший розумний строк свідчить про те, що замовник прийняв товар як належної якості.

Слід зазначити, що факт поставки позивачу товару належної якості за договором поставки №14-03/3 встановлено Львівським апеляційним господарським судом у постанові від 04.11.2015р. у справі №914/1784/15.

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Згідно із ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, зважаючи на те, що позивачу було поставлено товар належної якості, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, керуючись ст.49 ГПК України, суд дійшов висновку, що витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.43, 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення

виготовлено 18.04.2016р.

Суддя Петрашко М.М.