ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

"13" квітня 2016 р. Справа № 911/1213/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Центренерго в особі структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Київоблгаз

про визнання недійсним правочину

встановив:

До Господарського суду Київської області звернулось Публічне акціонерне товариство Центренерго в особі структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Київоблгаз про визнання недійсним правочину.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені статтею 16 ЦК України. Цією нормою також встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при здійсненні взаємовідносин по обліку природного газу за Договором № 2013/Т-ПР--260000 на розподіл природного газу (на транспортування природного газу газорозподільними мережами) для потреб промислових споживачів (далі - Договір) від 01.02.2013 року, укладеним між ПАТ Центренерго в особі Трипільської ТЕС (Замовник, позивач) та ПАТ по газопостачанню та газифікації Київоблгаз (Газорозподільне підприємство, відповідач), відповідачем в січні 2015 року були порушені норми законодавства та умови Договору, відтак, оскільки послуги з транспортування газу ГРМ відповідно до умов Договору підтверджуються ОСОБА_1 надання послуг з транспортування газу, позивач, вказаний ОСОБА_1 надання послуг вважає правочином в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України і відповідно таким, що може бути оскаржений і визнаний недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, а тому у звязку з недотримання відповідачем вимог щодо обсягу цивільної дієздатності представників відповідача та недостовірністю наведених в ньому даних, просить суд визнати недійсним правочин ОСОБА_1 приймання передачі природного газу за січень 2015 року.

Частиною 2 статті 20 ГК України як спосіб захисту прав суб'єктів господарювання передбачено визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єктів господарювання або споживачів.

Отже, господарські суди розглядають на загальних підставах справи у спорах про визнання недійсними актів, прийнятих іншими органами, у тому числі, актів господарських товариств, які відповідно до закону чи установчих документів мають обов'язковий характер для учасників правовідносин, що виникають чи припиняються з прийняттям такого акту.

Однак, оскаржений акт приймання-передачі за своїми ознаками до таких актів не відноситься, оскільки засвідчує факт передачі однією стороною та прийняття іншою стороною природного газу, передача якого здійснювалась на виконання спірного Договору № 2013/Т-ПР--260000 від 01.02.2013 року. ОСОБА_1 не містить ознак самостійного волевиявлення особи чи наміру набути, змінити чи припинити цивільні права та обовязки, а лише технічно фіксує обсяги надання послуги з транспортування природного газу і складення такого ОСОБА_1 є обовязковим з огляду на умови п. п. 2.6.-2.8, 3.5., 5.1.4 Договору, який може бути використаний в якості доказу у разі звернення будь-якої із сторін з позовом до суду та підлягатиме оцінці судом у відповідності з вимогами ст. 43 ГПК України.

Статтею 12 ГПК України встановлено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, зокрема, про визнання недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві.

Враховуючи, що оскаржений акт приймання-передачі не носить характеру акту в розумінні ст. 12 ГПК України, а є лише первинним документом і не має ознак правочину в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, такий ОСОБА_1 не підлягає визнанню недійсним з підстав, визначених ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, як наведено в позові, тому зазначений спір не підлягає вирішенню у господарських судах України.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постановах від 13.06.2006 року у справі № 9/2835 та від 19.10.2010 року у справі № 14/217пд.

Суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України (ч. 1 п. 1 ст. 62 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" на підставі пункту 1 частини першої статті 62 ГПК суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо спір непідвідомчий господарському суду, зокрема, коли його вирішення законодавством України віднесено до компетенції іншого органу або заява взагалі не підлягає розглядові в судовому порядку (наприклад, про визнання недійсним листа, накладної, акта експертизи тощо).

Про відмову в прийнятті позовної заяви виноситься ухвала, яка надсилається сторонам, прокурору, якщо вони є заявниками, не пізніше трьох днів з дня надходження заяви.

До ухвали про відмову у прийнятті позовної заяви, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали.

Ухвалу про відмову у прийнятті позовної заяви може бути оскаржено. У разі скасування цієї ухвали позовна заява вважається поданою в день первісного звернення до господарського суду.

Керуючись сч. 1 ст. 62, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Відмовити Публічного акціонерного товариства Центренерго в особі структурного підрозділу Трипільської теплової електростанціїв прийнятті позовної заяви Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Київоблгаз про визнання недійсним правочину - ОСОБА_1 приймання передачі природного газу за січень 2015 року.

Суддя Т.П. Карпечкін