ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р. Справа № 911/784/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунально-побутового підприємства "Теплоенергопостач" Ірпінської міської ради

про стягнення 61843,64грн

Суддя С.І. Чонгова

Представники:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність №14-90 від 18.04.2014);

відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №12 від 15.01.2016).

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі Національна акціонерна компанія Нафтогаз України) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Комунально-побутового підприємства "Теплоенергопостач" Ірпінської міської ради про стягнення 61843,64грн у т.ч.:

- 10 761,52грн пені за період з 15.02.2014 по 29.12.2014;

- 1 861,00грнгрн 3% річних за період з 15.02.2014 по 29.12.2014;

- 49 221,12грн збитки від інфляції за період лютий - грудень 2014 року.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу №1273/14-БО-17 від 11.12.2013, в частині оплати за поставлений природний газ.

Відповідач у справі Комунально-побутове підприємство "Теплоенергопостач" Ірпінської міської ради у своєму відзиві просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що несвоєчасні розрахунки з позивачем виникли з незалежних від відповідача причини, а саме заборгованості населення та бюджету, у звязку з чим просить суд врахувати скрутне матеріальне становище відповідача та зменшити розмір штрафних санкцій.

У судовому засіданні 24.03.2016 судом оголошено перерву у розгляді справи на 11.04.2016.

Дослідивши матеріали справи та докази подані учасниками процесу, суд

ВСТАНОВИВ:

11.12.2013 між сторонами у справі - Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та Комунально-побутовим підприємством "Теплоенергопостач" Ірпінської міської ради укладено договір № 1273/14-БО-17 купівлі-продажу природного газу (а.с.9-14, далі договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору, позивач (продавець) взяв на себе зобовязання передати у власність відповідачу (покупцеві) у 2014 році природний газ, а покупець - зобовязується прийняти і оплатити природний газ на умовах договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору продавець передає з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ у обсязі до 2230 тис.куб.м.

Як визначено п. 5.1 договору, ціна (граничний рівень ціни) на газ встановлюється НКРЕ; ціна 1000 куб.м природного газу на дату укладання цього договору, відповідно до його п. 5.2, становить 4473,82грн з ПДВ.

Пунктом 5.3 визначено, що у разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання вони є обовязковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію.

Відповідно до п. 5.5 договору, загальна вартість природного газу за вказаним договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Договором встановлено, що він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині поставки газу до 31.12.2014, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11.1 договору).

Крім того, між сторонами укладались додаткові угоди до вказаного договору (а.с.15-21) в яких змінювалась ціна. Так, відповідно до вказаних додаткових угод, ціна за 1000 куб.м природного газу з ПДВ складала: з 01.01.2014 3340,75грн, з 01.04.2014 5264,88грн, з 01.05.2014 6208,18грн, з 01.06.2014 6222,22грн, з 01.09.2014 6405,82грн, з 01.11.2014 6682,44грн, з 01.12.2014 7661,64грн.

На виконання п. 2.1 договору, позивач поставив протягом січня-грудня 2014 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 5 966 933,68грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.22-32).

Станом на 31.12.2014 відповідач повністю розрахувався за переданий природний газ переданий у 2014 році на загальну суму 5 966 933,68грн, що не заперечується сторонами у справі.

Предметом спору у даній справі є застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення зобовязання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 6.1 договору оплати за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Проте, відповідач, в порушення взятих на себе зобовязань, за природний газ, поставлений у січні-грудні 2014 року, розрахувався з порушенням встановленого договором строку. Так, відповідачем здійснено остаточний розрахунок за газ, поставлений у: січні 2014 27.02.2014, лютому 2014 25.04.2014, березні 2014 25.04.2014, квітні 2014 25.04.2014 (що в мажах строку), травні 2014 12.05.2014 (що в мажах строку), у липні 2014 12.05.2014 (що в мажах строку), серпні 2014 12.05.2014 (що в мажах строку), вересні 2014 12.05.2014 (що в мажах строку), жовтні 2014 16.05.2014 (що в мажах строку), листопаді 2014 29.12.2014, грудні 2014 31.12.2014 (що в мажах строку).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки зобовязання з оплати природного газу виконані не у встановлений договором строк відповідач є таким, що допустив порушення зобовязання.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач посилається на те, що несвоєчасні розрахунки з позивачем виникли з незалежних від відповідача причини, а саме заборгованості населення та бюджету, у звязку з чим просить суд врахувати скрутне матеріальне становище відповідача та зменшити розмір штрафних санкцій.

Судом не приймаються до уваги вказані заперечення з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобовязаннями.

Як передбачено ст. 229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання, аналогічну норму містить ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

При цьому, відповідно до ч. 2 вказаної статті не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю, тому у випадках порушення грошового зобов'язання не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України) (див. п. 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України у від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Таким чином, судом не приймаються до уваги заперечення щодо несвоєчасного виконання третіми особами зобовязань перед відповідачем з відшкодування вартості вироблення теплової енергії, оскільки такі факти не звільняють відповідача від відповідальності за порушення грошових зобовязань.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 1 861,00грн 3% річних за період з 15.02.2014 по 29.12.2014, 49 221,12грн збитки від інфляції за період лютий - грудень 2014 року.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте сума 3% річних за період прострочення розрахована позивачем з помилкою у визначенні дат нарахування 3% річних.

Так, позивачем при розрахунку процентів, до періоду, за який вони нараховувались, включені дні, у які здійснена оплата і сума боргу, з її урахуванням, фактично становила менший розмір.

Так, розмір процентів, за розрахунком суду, який здійснено з урахуванням дат оплат та відповідної суми заборгованості за відповідні заявлені позивачем періоди, становить 1723,24грн.

Таким чином, загальний розмір 3% річних, які позивач має право отримати становить 1723,24грн; вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 137,76грн суд вважає безпідставними.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 49 221,12грн інфляційних втрат, проте суд не може погодитись з розрахованим позивачем розміром таких вимог, оскільки до періодів за який вони розраховувались включені дні оплат, а також до суми боргу за лютий позивачем додано інфляційні нарахування за попередній період лютого 2014, крім того, частина нарахувань за інфляційними втратами розрахована позивачем менше ніж за 15 днів місяця, суд не може погодитись з такими нарахуваннями з огляду на таке.

Із змісту листа Верховного Суду України від 03.04.97 року № 62-97 р. "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" випливає, що розраховані Міністерством статистики України індекси інфляції застосовуються помісячно, при цьому, якщо в індексованому періоді набирається не менше п'ятнадцяти днів.

При цьому, як вбачається з розрахунків позивача, останнім застосовано індекси інфляції за прострочення відповідачем виконання зобовязання: у січні за 14 днів прострочення, у березні за 12 днів прострочення, що не є обґрунтованим у звязку з чим вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 13.03.2013 у справі №21/5005/6113/2012.

Так, за розрахунком суду, інфляційні втрати складають:

· за лютий 2014 року :

- 17 днів в березні 2014 року, за період з 14.03.2014 (оскільки за договором остаточний розрахунок за переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки) по 30.03.2014 на суму боргу що існувала в кінці місяця, а саме 208 001,09грн 4576,02грн;

- 24 дні в квітні 2014 року, за період з 01.04.2014 по 24.04.2014 (оскільки 25.04.2014 відповідач остаточно розрахувався за газ поставлений в лютому 2014) на суму боргу в розмірі 145 422,09грн 4798,93грн;

· за листопад 2014року:

- 15 днів в листопаді 2014 року, за період з 14.12.2014 по 28.12.2014 на суму боргу в розмірі 54 177,21грн 1625,32грн.

Таким чином, вимоги про стягнення втрат від інфляції є обґрунтованими в розмірі 11 000,27грн; в задоволенні вимог про стягнення 38 220,85грн втрат від інфляції суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 10 761,52грн пені за період з 15.02.2014 по 29.12.2014.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Штраф та пеня є видами неустойки згідно з ст. 549 ЦК України. При цьому, відповідно до вказаної норми, неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору, він у безспірному порядку зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми прострочення платежу за кожний день прострочення платежу.

Встановлений відповідним пунктом договору розмір пені не перевищує максимального розміру, визначеного ст. 4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»; пеня позивачем нарахована в межах строку, встановленого ч.6 ст.232 ГК України.

Проте, при розрахунку пені, позивачем до періоду, за який нарахована пеня, включені дні оплати.

Так, розмір пені, за розрахунком суду, з урахуванням дат оплат за поставлений природний газ розмір пені становить 9887,95грн.

В частині вимог про стягнення 873,57грн пені суд відмовляє з огляду на їх необґрунтованість.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, а саме у розмірі 504,64грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунально-побутового підприємства "Теплоенергопостач" Ірпінської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 1 723,24грн 3% річних, 11 000,27грн втрат від інфляції, 9887,95грн пені, а також 504,64грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 137,76грн 3% річних, 38 220,85грн втрат від інфляції, 873,57грн пені у задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 18.04.2016.

Суддя С.І. Чонгова