КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2016 р. Справа№ 910/25488/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Боков І.О. (довіреність №8842/15/1 від 22.12.2015р.);

від відповідача 1 - Мостепанюк В.І. (довіреність б/н від 23.03.2016р.);

від відповідача 2 - Дудяк Р.А. (довіреність б/н від 24.12.2015р.), Дашо А.Ю. (довіреність б/н від 24.12.2015р.), Свідло Є.В. (довіреність б/н від 16.11.2015р.);

від КМУ - Фартушна В.Л. (довіреність №2/13/235 від 11.01.2016 р.);

від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Костюков Д.І. (довіреність №27-16709/16 від 25.03.2016р.);

від прокуратури - Чумаченко А.А. (посвідчення №035414 від 01.09.2015р.),

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар»

на рішення господарського суду міста Києва від 22.10.2015р.

у справі №910/25488/15 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Державної іпотечної установи

до 1. Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар»

третя особа Кабінет Міністрів України

третя особа, яка не заявляє самостійних на предмет спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

за участю Прокуратури міста Києва

про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог недійсним

ВСТАНОВИВ:

Державна іпотечна установа (надалі - ДІУ) звернулась до господарського суду міста Києва з позовною заявою до ТОВ «Яблуневий Дар» та ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним зарахування вимог здійснене на підставі заяви ТОВ «Яблуневий Дар» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.12.2014 р. №1142, а саме вимог ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Танк Транс» за договором мультивалютної кредитної лінії №НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 р., та вимог ТОВ «Яблуневий Дар» до ПАТ «Дельта Банк» за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» (для Друга) у гривнях №002-09509-040814 від 04.08.2014 р.

13.10.2015 р. позивач подав заяву про зміну предмета позову, в якій просив визнання недійсним зарахування вимог здійснене на підставі заяви ТОВ «Яблуневий Дар» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.12.2014 р. №1142, а саме вимог ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Яблуневий Дар» за договором мультивалютної кредитної лінії №НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 р., та вимог ТОВ «Яблуневий Дар» до ПАТ «Дельта Банк» за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» (для Друга) у гривнях №002-09509-040814 від 04.08.2014 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.10.2015 р. позов ДІУ задоволено повністю. Визнано недійсним зарахування вимог, здійснене на підставі заяви ТОВ «Яблуневий Дар» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.12.2014 р. №1142, а саме вимог ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Яблуневий Дар» за договором мультивалютної кредитної лінії №НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 р. та вимог ТОВ «Яблуневий Дар» до ПАТ «Дельта Банк» за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращій» (для Друга) у гривнях №002-09509-040814 від 04.08.2014 р. Стягнуто з ТОВ «Яблуневий Дар» на користь ДІУ 1218,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Яблуневий Дар» звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати повністю рішення господарського суду м. Києва від 22.10.2015 р. та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представники ТОВ «Яблуневий Дар» в судовому засіданні повністю підтримали доводи апеляційної скарги, просили скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити.

Представник ДІУ в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник ПАТ «Дельта Банк» в судовому засіданні, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення скасувати в позові відмовити.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення змінити, відмовити у задоволенні позову через відсутність у позивача права звернення з подібним позовом до суду.

Прокурор у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник Кабінету Міністрів України в судовому засіданні повідомив, що при вирішенні даного спору покладається на розсуд суду.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 р. та від 22.02.2016 р. залучено до участі у справі Прокуратуру міста Києва, Кабінет Міністрів України в якості третьої особи та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Клопотання представника ДІУ про залучення до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_11 колегією залишено без задоволення у зв'язку із недоведенням наявності обставин, які можуть вплинути на права і обов'язки останнього внаслідок прийняття судом рішення у справі, предметом спору у якій є правовідносини між відповідачами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів, прокурора, а також представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Кабінету Міністрів України, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

27.02.2013 р. між ДІУ (Установа, Заставодержатель) та ПАТ «Дельта Банк» (Заставодавець, Банк) укладено договір банківського рахунку №26/995-070.

В забезпечення виконання зобов'язань Банку перед Установою за вказаним договором банківського рахунку укладено договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 р.

04.09.2014 р. між ДІУ та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014.

Пунктом 1.2 договору відступлення встановлено, що первісний кредитор (відповідач-1) відступає, а новий кредитор (позивач) набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього договору (далі - права вимоги).

19.07.2012 р. між Банком та ТОВ «Яблуневий Дар» укладено договір мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 р.

Відповідно до додатку № 1 до договору відступлення первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув права вимоги, зокрема, за договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 р.

Пунктом 2.2 договору відступлення встановлено, що в незалежності від випадків, передбачених пунктом 2.1. договору відступлення, п. 1.2. набирає чинності в разі прийняття НБУ рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) (т. 1 а.с. 59).

В той же час п. 2.2 договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р. (т. 2 а.с. 187) не містить посилання щодо набуття цим договором чинності в разі прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Пунктом 3.1.2 договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р. (т. 1 а.с. 59) встановлено, що у разі прострочення первісним кредитором виконання зобов'язань за договором банківського рахунку або у разі прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) новий кредитор має право задовольнити свої вимоги шляхом відступлення на користь нового кредитора прав вимоги та подальшого отримання грошових коштів за договорами, зазначеними у додатку №1 до цього договору.

В той же час пунктом 3.1.2 договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р. (т. 2 а.с. 187) встановлено, що у разі прострочення первісним кредитором виконання зобов'язань за договором банківського рахунку новий кредитор має право задовольнити свої вимоги шляхом відступлення на користь нового кредитора прав вимоги та подальшого отримання грошових коштів за договорами, зазначеними у додатку №1 до цього договору. Посилання про можливість задоволення вимог шляхом відступлення наявного права вимоги на користь іншого кредитора в разі прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, - вказаний пункт договору не містить.

В судовому засіданні оглядались оригінали вищезазначених договорів відступлення прав вимоги, які були надані представниками позивача та відповідача 1. Проте вказані сторони не надали суду апеляційної інстанції переконливих аргументів та доказів того, що підписаний та скріплений печатками сторін договір від 04.09.2014 р. №Д-1.2/2014 п.2.2. якого містив посилання про набуття ним чинності в разі прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (т. 1 а.с.59) має перевагу над іншим долученим до матеріалів справи договором з таким самим номером та датою укладення (т. 2 а.с. 187), який такого застереження не містив.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 626-629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем-2 та ОСОБА_11 укладено договір відступлення права вимоги № б/н від 05.08.2014 р., згідно умов якого відповідач-2 набув права вимоги ОСОБА_11 до Банку за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» (для Друга) у гривнях №002-09509-040814 від 04.08.2014 р. у розмірі 88570939,47 грн. (т. 1 а.с.99).

При цьому, 02.12.2014 р. на підставі договору відступлення № б/н від 05.08.2014 р. ТОВ «Яблуневий Дар» здійснило зарахування зустрічних однорідних вимог за кредитним договором в порядку ст. 601 ЦК України, направивши відповідачу-1 заяву від 02.12.2014 р. № 1142 про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог (т. 1 а.с.31).

У вказаній заяві про зарахування відповідач-2 зазначає, зокрема, про припинення внаслідок зарахування зобов'язань відповідача-2 перед відповідачем-1 за кредитним договором у розмірі 4599700,59 євро, та припинення зобов'язання відповідача-1 на користь відповідача-2 щодо сплати заборгованості за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» (для Друга) у гривнях №002-09509-040814 від 04.08.2014 р., укладеним між Банком та ОСОБА_11 в частині вимог на суму 86450912,53 грн.

Спір у даній справі виник у зв'язку з оспоренням позивачем дійсності вказаного зарахування зустрічних однорідних вимог відповідачів, оскільки таке зарахування суперечить приписам ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України, порушує права та інтереси позивача, як нового кредитора.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом між відповідачами виникли зобов'язання за договором мультивалютної кредитної лінії від 19.07.2012 р. №НКЛ-2005469/2, згідно умов якого відповідач 2 зобов'язався повернути на користь відповідача 1 надані грошові кошти в іноземній валюті, сплатити відсотки та інші платежі за договором.

В той же час, між банком та ОСОБА_11 виникли зобов'язання за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» (для Друга) від 04.08.2014 р. №002-09509-040814, відповідно до якого банк є боржником щодо повернення грошових коштів з депозитного рахунку та сплати процентів на користь вкладника. Таким чином, за вказаним договором банк виступає боржником, а ОСОБА_11 кредитором за майновою вимогою з виплати депозитного вкладу та процентів, а зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського вкладу, мають майново-грошовий характер.

Як зазначалось вище, 05.08.2014 р. ОСОБА_11 було відступлено право вимоги за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» (для Друга) від 04.08.2014 р. на користь ТОВ «Яблуневий Дар» на підставі договору про відступлення прав вимоги, за змістом якого ОСОБА_11 відступив на користь відповідача 2 право вимоги до відповідача 1 за депозитним договором.

Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на наведені положення законодавства та умови договору про відступлення прав вимоги від 05.08.2014 р. ТОВ «Яблуневий Дар» отримало право вимагати від банку виплати депозитного вкладу та процентів за ним за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» (для Друга) від 04.08.2014 р.

Заявою від 02.12.2014 р. № 1142 ТОВ «Яблуневий Дар» звернулось до ПАТ «Дельта Банк» про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог.

Припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, що оформляється заявою однієї із сторін, до якої, відповідно, застосовуються загальні положення про правочин.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За загальним правилом частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

ЦК України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічна правова позиція наведена й у п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», згідно якого якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України, господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 ст. 203 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї зі сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Як зазначено вище, ТОВ «Яблуневий Дар» є боржником банку за кредитним договором мультивалютної кредитної лінії від 19.07.2012 р. №НКЛ-2005469/2, а банк є боржником ТОВ «Яблуневий Дар» за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» (для Друга) від 04.08.2014 р., права вимоги за яким набуто за договором відступлення прав вимоги від 05.08.2014 р. Отже, зазначені вимоги є зустрічними. Зобов'язання ТОВ «Яблуневий Дар» за договором мультивалютної кредитної лінії від 19.07.2012 р. №НКЛ-2005469/2 та зобов'язання ПАТ «Дельта Банк» за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» (для Друга) від 04.08.2014 р. є грошовими, тобто однорідними.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо).

За змістом ст.ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України, грошовим зобов'язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Вираження грошового зобов'язання у різних валютах та відповідний валютний курс, що являється виразом ціни грошової одиниці однієї країни в грошових одиницях, за висновками суду не змінюють самої суті грошового зобов'язання.

Таким чином, на юридичну однорідність вимог не впливає та чи інша валюта, у якій виражене грошове зобов'язання чи курс однієї валюти по відношенню до іншої, а має значення лише природа зобов'язання.

В силу положень чинного законодавства для зарахування достатньо ініціативи однієї сторони. Поряд з цим, особа, яка отримала заяву про зарахування може спростувати правомірність такого зарахування, на підставі ст. 16 ЦК та ст. 20 ГК України.

Розмір заборгованості, який припиняється шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог визначається моментом подання відповідної заяви.

Апеляційний господарський суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими засобами доказування неможливість зарахування зустрічних вимог, яке було проведено відповідно до заяви ТОВ «Яблуневий Дар».

При цьому, відповідачем 1 не заявлялась відмова від зарахування зустрічних вимог та спростування чинності цієї заяви у судовому порядку.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави та умови визнання недійсним господарського зобов'язання викладено у ст. 207 ГК України.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Окрім цього виключний перелік випадків, в яких не допускається зарахування зустрічних вимог викладено в ст. 602 ЦК України. Аналогічна правова позиція наведена й у «Висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України, за 2010-2011 р.р.» від 01.02.2012 р., які містять заборону зарахування однорідних зустрічних вимог лише у процесі ліквідаційної процедури банку. Інакше це призвело б до порушення порядку погашення вимог кредиторів встановленого Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, позивач не довів та не надав суду належних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення одностороннього правочину (заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 02.12.2014 р.) не були дотримані вимоги, встановлені ст.ст. 203, 601 ЦК України, а відтак не довів наявності підстав, в силу яких даний правочин має бути визнаний недійсним.

Щодо посилань відповідача 1 на нікчемність договору застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014 р. та договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р., у зв'язку з чим, вказані правочини не створюють будь-яких правових наслідків, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого НБУ прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому цим Законом.

На підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 р. № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно якого з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

08.04.2015 р. виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення №71 про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 р. №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк». Відповідно до вказаного рішення тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» запроваджено строком на шість місяців 03.03.2015 р. по 02.09.2015 р. включно.

Постановою НБУ №664 від 02.10.2015 р. відкликано банківську ліцензію та запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк».

Згідно з ч. 4 ст. 110 ЦК України особливості ліквідації банків встановлюються законом про банки і банківську діяльність.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про банки і банківську діяльність» особливості правового статусу, порядку створення, діяльності, реорганізації та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 4 ч. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у ч. 2 ст. 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Згідно ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами перевірки з виявлення правочинів які є нікчемними, затвердженої протоколом №54 від 22.09.2015 р. засідання комісії з перевірки правочинів (інших правочинів) за кредитними операціями, договір застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014 р. та договір про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р. визнані нікчемними у відповідності до п. п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.11.2015 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2016 р. визнано протиправним та скасовано рішення у формі повідомлення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» про нікчемність правочинів № 8951 від 24.09.2015 р., прийнятого на підставі протоколу № 54 від 22.09.2015 р.

Відповідно до п.п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

В той же час, в матеріалах відсутні докази, які б підтверджували вищезазначені обставини, наявність яких свідчить про нікчемність правочину, а саме відмови ПАТ «Дельта Банк» від власних майнових вимог, прийняття на себе зобов'язань у порядку іншому, ніж встановлено Законом України «Про банки і банківську діяльність» та наявності умов, які передбачають передачу майнових прав з метою надання позивачу переваг, що прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку.

Доказів виконання зобов'язань за договором застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014 р. та договором про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р. матеріали справи не містять.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Системний аналіз положень ЦК України, Законів України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і «Про банки і банківську діяльність» свідчить про те, що між позивачем та відповідачем 2 склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором банку.

Виходячи з назви та змісту ст.ст. 1, 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», останній є спеціальним законом (надалі - спеціальний Закон), що регламентує суспільні відносини, на стадії виведення неплатоспроможних банків з ринку та їх ліквідації, метою якого є захист прав і законних інтересів фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які уклали або на користь яких укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Кредиторами вказаний закон визначає юридичних або фізичних осіб, які мають документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Окрім цього вказаний закон визначає особу, наділену спеціальною правосуб'єктністю щодо прав та обов'язків з подання позовів майнового та немайнового характеру та, зокрема визнання певних договорів нікчемними.

Відповідачем 1 не заявлялось вимог про нікчемність договору застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014 р. та договору відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р., ні у межах даної справи, ні на підставі окремого позову.

Як вбачається з матеріалів справи юридично-значимі дії відповідачів щодо зарахування зустрічних однорідних вимог були здійснені до запровадження в ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації, що не оспорюється ні учасниками спірного правочину ні Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Визнання ж правочину, що є предметом позову у цій справі, недійсним не матиме наслідком можливість наступного виконання договорів, укладених між позивачем та відповідачем 1, адже з огляду на приписи ст.ст. 36, 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як в процесі запровадження тимчасової адміністрації так і при процедурі ліквідації банківської установи зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог забороняється, оскільки може порушити порядок погашення вимог кредиторів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги позивача включені до переліку вимог кредиторів, які будуть погашені у 7-му чергу.

Посилання прокурора про необхідність задоволення позовних вимог через ненадання банку доказів переходу до відповідача 2 від ОСОБА_11 права вимоги за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» (для Друга) №002-09509-040814 від 04.08.2014 р., зокрема копії договору відступлення права вимоги від 05.08.2014 р., і, як наслідок, відсутності у банку підстав для виконання зобов'язань на користь відповідача 2 колегія оцінює критично, адже вказані аргументи не відносяться до підстав, згідно яких правочини можуть бути визнані недійсними. Документом, що підтверджує наявність правовідносин між відповідачем 2 та ОСОБА_11 є договір відступлення права вимоги (т.1 а.с. 98), який згідно п.8.7. набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

Крім цього у відзиві на позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» (т. 1 а.с. 68, звор. бік) акцентує увагу на тому, що банк не визнав відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу та заміну кредитора у зобов'язанні на ТОВ «Яблуневий Дар».

Щодо посилань позивача на врахування при розгляді справи, що розглядається постанови ВГСУ від 27.01.2016 р. № 914/1053/15, колегія суддів зауважує, що розгляд судами спірних правовідносин триває, адже вказаною постановою справа відправлена на новий розгляд.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

За таких обставин решту аргументів сторін суд визначає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у цій справі.

З огляду на вищевикладені обставини колегія приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання недійсним зарахування вимог здійснене на підставі заяви ТОВ «Яблуневий Дар» про припинення зобов'язання зарахування зустрічних вимог від 02.12.2014 р.

Окрім цього учасники судового процесу не скористались наявним правом щодо доведення належними засобами доказування автентичності договору від 04.09.2014 р. №Д-1.2/2014 в частині наявності/відсутності в ньому застереження щодо умов набуття ним чинності в разі прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (п.2.2.). Клопотань про проведення експертизи договору від 04.09.2014 р. №Д-1.2/2014 на предмет його автентичності сторони не заявляли. Відтак позивач не довів наявність у нього правосуб'єктності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав та/або інтересів у спірних правовідносинах на підставі застереження, наведеного в п.2.2 вказаного договору.

Разом із тим з огляду на долучені до матеріалів справи два відмінних один від одного варіанти вищезазначених договорів, суд апеляційної інстанції критично оцінює твердження позивача в частині настання обставин, які свідчать про виникнення у нього права вимоги за вказаним правочином, а відтак і наявність факту порушення його прав та/або інтересів.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним зарахування вимог здійснене на підставі заяви ТОВ «Яблуневий Дар» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.12.2014 р. №1142, а саме вимог ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Яблуневий Дар» за договором мультивалютної кредитної лінії №НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 р., та вимог ТОВ «Яблуневий Дар» до ПАТ «Дельта Банк» за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» (для Друга) у гривнях №002-09509-040814 від 04.08.2014 р. є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи ТОВ «Яблуневий Дар», викладені ним в апеляційній скарзі, заслуговують на увагу, а тому остання підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 22.10.2015 р. у справі №910/25488/15 підлягає скасуванню.

За змістом ст. 49 ГПК України, судовий збір відшкодовується стороні на користь якої відбулось рішення.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 2 ч. 1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар» задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.10.2015 р. у справі №910/25488/15 скасувати.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції.

В позові відмовити.

Стягнути з Державної іпотечної установи (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 34, ідентифікаційний код 33304730) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар» (81500, Львівська область, м. Городок, вул. Львівська, буд. 274 А, ) 1339 (одну тисячу триста тридцять дев'ять) грн. 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу на виконання даної постанови доручити господарському суду м. Києва.

Справу №910/25488/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун