РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2016Справа №910/5252/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/5252/16

за позовом ОСОБА_1;

до 1) товариства з обмежено відповідальністю «Муніципальна іпотечна компанія»;

2) публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик»;

про визнання поруки припиненою.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність № 76 від 17.02.2016р.;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Костенко І.І., довіреність № 3 від 06.04.2016р.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до 1. товариства з обмежено відповідальністю «Муніципальна іпотечна компанія» (надалі - відповідач-1) та 2. публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» (надалі - відповідач-2) про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перебіг шестимісячного строку пред'явлення кредитором вимоги до поручителя закінчився, а тому порука за договором поруки № 47-2/20-10-П/2 від 14.12.2007р. має бути припиненою у відповідності до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України. Натомість рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2012р. у справі № 35/478 вимоги кредитора (відповідача-2) про солідарне стягнення з відповідача-1, як поручителя, 7 052 284,12 грн. сукупної заборгованості за кредитним договором задоволено, що істотно впливає на фінансовий стан товариства відповідача-1, і як наслідок, розмір грошових коштів, належних до виплати позивачу, як учаснику товариства з часткою у статутному капіталі товариства відповідача-1 в розмірі 61%.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2016р. порушено провадження у справі № 910/5252/16 та призначено її розгляд на 14.04.2016р.

У судовому засіданні 14.04.2016р. представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача-2 подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві.

Представник відповідача-1 в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 24.03.2016р. не виконав, письмовий відзив на позов не подав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 24.03.2016р. було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача-1 суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача-1 не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача-1, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем-2, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем і відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик», правонаступником якого є відповідач-2 (за договором - іпотекодержатель, кредитор) і товариством з обмеженою відповідальністю «Житлоспецбудпроект» (за договором - позичальник, боржник) 14.12.2007р. було укладено Кредитний договір №47-2/20-10 (надалі - Кредитний договір), відповідно до умов п. 1.1. якого відповідач-2 відкриває позичальнику невідновлювальну мультивалютну (гривні, долари США) кредитну лінію з лімітом кредитування в сумі еквівалентній 800 000,00 доларів США, строком до 14.01.2009р. зі сплатою процентів із розрахунку 20% річних за користування кредитом у гривні та 13,5% річних за користування кредитом у доларах США.

Згідно п. 6.6. Кредитного договору, він набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення підписаних сторонами примірників та діє до повного виконання боржником зобов'язань за Кредитним договором (з урахуванням можливих змін та доповнень).

У Договорі №17 від 18.11.2010р. про внесення змін до Кредитного договору сторони погодили, що зобов'язання за Кредитним договором мають бути виконані до 20.05.2011р.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за Кредитним договором, 06.10.2010р. між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено Договір поруки № 47-2/20-10-П/2 з метою забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Житлоспецбудпроект» по Кредитному договору. За умовами поруки відповідач-1 зобов'язався перед відповідачем-2 нести в повному обсязі солідарну відповідальність за невиконання ТОВ «Житлоспецбудпроект» зобов'язань перед відповідачем-2 щодо погашення одержаного кредиту відповідно до умов Кредитного договору. ТОВ «Житлоспецбудпроект» та відповідач-1 відповідають перед відповідачем-2 як солідарні боржники і відповідач-2 вправі звернутись з вимогою про виконання зобов'язань за Кредитним договором до відповідача-1. Відповідач-1 відповідає за невиконання зобов'язань за Кредитним договором в тому ж обсязі, що і ТОВ «Житлоспецбудпроект». (п. 1.1., 1.2. Договору поруки №47-2/20-10-П/2 від 14.12.2007р.).

Серед іншого, 25.03.2011р. між відповідачем-2 та відповідачем-1 укладено Договір №10, яким сторони домовились викласти пункт 1.1 розділу 1 Договору поруки №47-2/20-10-П/2 від 14.12.2007р. в новій редакції та зазначено, що відповідач-1 зобов'язався перед відповідачем-2 нести в повному обсязі солідарну відповідальність за невиконання ТОВ «Житлоспецбудпроект» зобов'язань перед відповідачем-2 по погашенню одержаного кредиту відповідно до умов Кредитного договору, укладеного між ТОВ «Житлоспецбудпроект» та відповідачем-2, за умовами якого ТОВ «Житлоспецбудпроект» зобов'язаний повернути відповідачу-2 в термін до 20.05.2011р. кредит, наданий у формі мультивалютної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі 569 214,05 доларів США та 536 000,00 грн., сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 19% річних за користування кредитом у гривні та 12,5% річних за користування кредитом у доларах США, а також комісію, штрафні санкції відповідно до умов Кредитного договору.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. Договору поруки №47-2/20-10-П/2 від 14.12.2007р., у випадку неповернення позичальником кредиту, несплати процентів за користування кредитом, комісій та штрафних санкцій в строки і в сумах, передбачених Кредитним договором, банк направляє поручителю відповідне повідомлення з розрахунком суми непогашеної заборгованості. Отримавши письмове повідомлення банку про факт невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, поручитель повідомляє про це позичальника і перераховує банку суму заборгованості згідно з розрахунком банку.

Таким чином, як встановлено судом, з метою забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Житлоспецбудпроект» перед відповідачем-2 за Кредитним договором, останнім було укладено з відповідачем-1 Договір поруки №47-2/20-10-П/2 від 14.12.2007р.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Водночас, відповідно до частин 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

При цьому, частинами 1, 4 ст. 559 Цивільного кодексу України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В той же час, частиною 1 статтею 553 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання поруки припиненою, обґрунтовуючи тим, що перебіг шестимісячного строку пред'явлення кредитором вимоги до поручителя закінчився, а тому порука за договором поруки № 47-2/20-10-П/2 від 14.12.2007р. має бути припиненою у відповідності до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України. Натомість рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2012р. у справі № 35/478 вимоги кредитора (відповідача-2) про солідарне стягнення з відповідача-1, як поручителя, 7 052 284,12 грн. сукупної заборгованості за кредитним договором задоволено, що істотно впливає на фінансовий стан товариства відповідача-1, і як наслідок - на розмір грошових коштів, належних до виплати позивачу, як учаснику товариства з часткою у статутному капіталі товариства відповідача-1 в розмірі 61%.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2014р. по справі № 35/478, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 06.08.2014р., позов публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Хрещатик» до товариства з обмеженою відповідальністю «Житлоспецбудпроект» та товариства з обмеженою відповідальністю «Муніципальна іпотечна компанія» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 47-2/20-10 від 14.12.2007р. у розмірі 6 296 434,27 грн. задоволено, стягнуто солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю «Житлоспецбудпроект» та товариства з обмеженою відповідальністю «Муніципальна іпотечна компанія» на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» 453 454,05 доларів США заборгованості за кредитним договором № 47-2/20-10 від 14.12.2007р.

У постанові Вищого господарського суду України від 06.08.2014р. встановлено, що відповідачем-1 порушено умови виконання своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором в частині повернення як кредиту, так і сплати відсотків за користування кредитними коштами, з огляду на що суди попередніх інстанцій прийшли до правомірного висновку про задоволення заявлених банком (відповідач-2) вимог. При вирішенні спору в частині стягнення заявленої суми заборгованості та штрафних санкцій солідарно з ТОВ «Житлоспецбудпроект» і ТОВ «Муніципальна іпотечна компанія» відповідно до укладеного договору поруки № 47-2/10-10-П/2 від 14.12.2007 року, судами попередніх інстанцій, вірно встановлено, що договір поруки не містить строк, після настання якого порука припиняється, тому його дія до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки.

В силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За умовами договору поруки, строк його дії встановлено з моменту його підписання сторонами та до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Враховуючи наведене, апеляційним господарським судом вірно зазначено, що строк виконання зобов'язання відповідно до положень Кредитного договору встановлено до 20.05.2011 року. Також, господарськими судами встановлено, що 08.09.2011 року направлялась вимога відповідачу-2 про погашення ним заборгованості ТОВ «Житлоспецбудпроект» із розрахунком заборгованості відповідача-1.

Відповідно до частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, зазначеними судовими рішеннями було визнано дотримання відповідачем-2, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, шестимісячного строку звернення до поручителя за спірним договором про обов'язок погашення ним заборгованості відповідача-1, та як наслідок, стягнення солідарно з відповідачів 1,2 заборгованості за кредитним договором.

Вказані судові рішення не скасовані, тобто породжують правові наслідки з моменту їх ухвалення.

З огляду на зазначене вище, твердження позивача у даній справі про те, що перебіг шестимісячного строку пред'явлення кредитором вимоги до поручителя закінчився, а тому порука за договором поруки № 47-2/20-10-П/2 від 14.12.2007р. має бути припиненою у відповідності до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України є необґрунтованими та незаконними, отже судом відхиляються.

Щодо тверджень позивача стосовно істотного впливу на фінансовий стан відповідача-1, і як наслідок, розмір грошових коштів, належних до сплати позивачу, як учаснику товариства відповідача-1 з часткою у статутному капіталі в розмірі 61%, суд зазначає наступне.

По-перше, на час укладення спірного договору поруки учасниками товариства відповідача-1 згідно статуту в редакції, затвердженій протоколом № 16 від 25.04.2006р., учасниками відповідача-1 були ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, якими й було прийнято рішення про укладення спірного договору поруки, оформлене протоколом зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Муніципальна іпотечна компанія» № 49 від 11.12.2007р.

Водночас, суд звертає увагу, що позивач є учасником товариства відповідача-1, починаючи з січня 2012 року, що вбачається з п.7.3. статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Муніципальна іпотечна компанія» в редакції, затвердженій протоколом від 27.01.2012р. № 150.

У пункті 2.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016р. № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» роз'яснено, що під час вирішення корпоративних спорів господарським судам слід виходити з того, що особа стає носієм корпоративних прав з моменту набуття права власності на акції АТ або вступу до інших юридичних осіб. Тому рішення органів юридичної особи, прийняті до вступу позивача до складу її учасників або придбання ним акцій, не можуть бути визнані такими, що порушують його корпоративні права.

Відповідно до п.2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

З урахуванням правового висновку Конституційного суду України, наданого у п. 2 рішення від 01.12.2004р. по справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), в аспекті поставленого у конституційному поданні питання положення частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України треба розуміти так, що акціонер може захищати свої права та охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самим акціонерним товариством, учасником якого він є, органами чи іншими акціонерами цього товариства.

За змістом пункту 51 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2008р. № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів), Законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством.

Як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів порушення корпоративних прав позивача, як учасника товариства відповідача-1, починаючи з січня 2012 року, внаслідок укладення спірного договору поруки № 47-2/20-10/П/2 від 14.12.2007р.

Положення статті 167 Господарського кодексу України дають визначення, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Перелік правомочностей, які наводяться у даному визначенні корпоративних прав і які становлять зміст корпоративних прав, є невичерпним і може доповнюватися в залежності від організаційно-правової форми господарської організації іншими правомочностями, передбаченими законом та установчими документами конкретної господарської організації. Так, ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» встановлює перелік корпоративних прав, які мають учасники господарських товариств, а саме:

а) право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом;

б) право брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів;

в) право вийти в установленому порядку з товариства;

г) право одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів;

д) право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога про визнання поруки за договором поруки № 47-2/20-10/П/2 від 14.12.2007р. припиненою, не відноситься до кола правомочностей позивача, як учасника товариства відповідача-1, тобто не є видом корпоративного права в розумінні чинного законодавства України. Позивач має право здійснювати корпоративні права шляхом управління справами товариства відповідача-1 шляхом погодження укладення, зміни, розірвання певних правочинів, та реалізовувати такі права, починаючи з моменту набуття частки в товаристві відповідача-1.

Відтак, з огляду на викладене вище, поряд із власними висновками, суд погоджується з запереченнями відповідача, що позивачем не були належним чином доведені викладені у позовній заяві обставини, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо клопотання відповідача-2 про застосування строку позовної давності, яке міститься у відзиві на позовну заяву, суд зауважує, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13.). Відтак, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 19.04.2016р.

Суддя А.І. Привалов