ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2016 р.Справа № 916/67/16

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1,

від відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства „Одесагаз до Відділу освіти Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про стягнення 17161,64 грн., -

ВСТАНОВИВ:

В засіданні суду 24.03.2016 р. оголошувалась перерва до 14.04.2016 р. в порядку ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У січні 2016 р. Публічне акціонерне товариство „Одесагаз звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Відділу освіти Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про стягнення 18829,83 грн., посилаючись на наступне.

11.03.2013 року між Публічним акціонерним товариством „Одесагаз та Відділом освіти Овідіопольської державної адміністрації Одеської області було укладено договір № 003124 на постачання за регульованим тарифом та розподіл природного газу для субєктів господарювання, що надають послуги населенню з опалення та гарячого водопостачання.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що розрахунки за реалізований газ здійснюються за цінами, що встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ).

Пунктом 5.3. договору передбачено, що постачальник зобов'язується розміщувати інформацію про ціну газу та її складові на своєму офіційному веб-сайті та засобах масової інформації.

Відповідно до п. 5.6 договору оплата за постачання природного газу здійснюється споживачем грошовими коштами шляхом поточного перерахування на розрахунковий рахунок Постачальника протягом місяця поставки 100% вартості запланованих обсягів газу. При цьому перша частина оплати в розмірі 50% від вартості запланованих місячних обсягів перераховується на рахунок постачальника не пізніше 10 числа місяця в якому здійснюється поставка газу, а друга частина у розмірі 50% - до 20 числа місяця, у якому здійснюється поставка газу. У випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період Споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно п. 5.8 договору постачальник має право грошові кошти, отримані від споживача за газ в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення.

За ствердженнями позивача, відповідачем неналежно виконувались умови договору № 003124 від 11.03.2013 р., а саме відповідач не здійснював своєчасну оплату за використаний природний газ.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із споживача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу.

Так, позивач зазначає, що оскільки згідно умов договору остаточний строк виконання відповідачем грошового зобовязання не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим, відповідно право на нарахування пені у позивача виникає з 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відтак, враховуючи викладене, позивач нарахував пеню у розмірі 1267,15 грн., 3% річних у розмірі 373,22 грн. та інфляційне збільшення боргу 17189,46 грн., що заявлені до стягнення.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 12.01.2016 р. (суддя Літвінов С.В..) позовну заяву ПАТ „Одесагаз" прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/67/16, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду на 01.02.2016 р.

01.02.2016 р. відповідачем було надано до суду відзив на позов (а.с. 37-38), в якому зазначено, що в позовній заяві позивач просить прийняти позов до Відділу освіти Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області та вказує підставу договір № 002078 від 31.01.2014 р., але договір № 002078 від 31.01.2014 р. між Відділом освіти Овідіопольської районної державної адміністрації та ПАТ „Одесагаз не укладався. Також відповідач наголошує, що в розділі 5 договору № 003124 від 11.03.2013 р. не передбачено пунктів 5.6 та 5.8, зокрема розділ 5 вказаного договору складено з 4 пунктів. Наразі відповідач зазначає, що відповідно до акту звірки за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. є борг, який згідно рахунку за січень 2014 р. оплачено в повному обсязі, про що свідчить штамп Головного управління ДКСУ в Одеській області. При цьому згідно ч. 1 п. 6.1. договору № 003124 від 11.03.2013 р. оплата за постачання та транспортування природного газу здійснюється споживачем грошовими коштами на підставі рахунків-фактур та авансових рахунків. Як стверджує відповідач, до відділу освіти Овідіопольської районної державної адміністрації рахунок за грудень 2013 року було надано тільки у січні 2014 року. Враховуючи наведене, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити.

З огляду на перебування судді Літвінова С.В. на тривалому лікарняному з 01.02.2016 р. згідно розпорядження в.о. керівника апарату суду № 288 від 23.02.2016 р. було проведено повторний автоматичний розподіл справи № 916/67/16, за результатами якого вказану справу передано на розгляд судді господарського суду Одеської області Петрову В.С.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.02.2016 р. справу № 916/67/16 прийнято до провадження судді господарського ОСОБА_3 та розгляд справи призначено в засіданні суду.

24.03.2016 року позивачем була подана до суду заява про зменшення позовних вимог (а.с. 60-65), згідно з якою позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в загальній сумі 805,71 грн. за період листопад 2013 р. лютий 2014 р., квітень 2014 року, грудень 2014 року квітень 2015 року, пеню в розмірі 7975,18 грн. за період січень-квітень 2015 року, суму інфляційних втрат в розмірі 8465,16 грн. за період 10.02.2014 р.- 07.04.2014 рр., 11.01.2015 р. - 09.02.2015 р., 11.02.2015 р. - 26.03.2015 р. При цьому позивач в якості підстав позову зазначає, що між ПАТ „Одесагаз та відповідачем укладено договір № 003124 від 11.03.2013 р. на постачання природного газу та технічне обслуговування газового обладнання бюджетних комунально-побутових обєктів. Пунктом 6.3 договору зазначено, що у разі перебору споживачем договірних обсягів газу, що зазначені у реєстрі, без попереднього узгодження з постачальником, споживач проводить оплату за перебраний обсяг газу до 10 числа місяця наступного за звітним. Відповідно до п. 6.4 договору, кошти, що надходять від споживача на рахунок позивача, в першу чергу спрямовуються на погашення заборгованості за минулі періоди, а також пені за умови наявності заборгованості. Також позивач зазначає, що між ПАТ „Одесагаз та відповідачем укладено договір № 003124 від 17.03.2014 р. та від 11.03.2015 р. на розподіл та постачання природного газу за регульованим тарифом для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів. Пунктом 5.6 договору № 003124 від 17.03.2014 р. та від 11.03.2015 р. передбачено, що оплата за постачання природного газу здійснюється споживачем грошовими коштами шляхом поточного перерахування на розрахунковий рахунок постачальника протягом місяця поставки 100% вартості запланованих обсягів газу. У випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період споживач поводить остаточний розрахунок не пізніше 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим. У пункті 5.8 договору № 003124 від 17.03.2014 р. та від 11.03.2015 р. передбачено, що постачальник має право грошові кошти, отримані від споживача за газ в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення. Також позивач зазначає, що п. 7.2. договору № 003124 від 11.03.2013 р. передбачено, що за несвоєчасну оплату послуг по постачанню, транспортуванню природного газу та обслуговуванню газового обладнання у строки, зазначені в розділі 6 даного договору, споживач сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості, пеню за кожний день прострочення платежу, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня. Підпунктом 7.2.1 п. 7.2 договорів № 003124 від 17.03.2014 року та № 002078 від 11.03.2015 р. передбачено, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із споживача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. За ствердженнями позивача, внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договорів, зокрема нездійснення своєчасної оплати за використаний природний газ, позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційне збільшення боргу.

В засіданні суду 14.04.2016 року представником позивача було подано до суду заяву про зменшення позовних вимог в частині 3% річних (а.с. 142), згідно з якою позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в загальній сумі 721,30 грн., пеню у розмірі 7975,18 грн. та інфляційні втрати в сумі 8465,16 грн., що разом складає 17161,64 грн. Вказану заяву представник позивача обґрунтував відмовою позивача від вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 84,41 грн., нарахованих за несвоєчасну оплату газу за листопад і грудень 2013 року.

Наразі у судовому засіданні 14.04.2016 р. представником відповідача було подано заяву про зменшення позовних вимог (а.с. 143), в якій вказує, що Відділ освіти Овідіопольської районної державної адміністрації є бюджетною установою і фінансується з державного бюджету, свої договірні зобовязання Відділ освіти виконував згідно доведеного помісячного кошторису на 2014 та 2015 рр.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов до наступних висновків.

11.03.2013 р. між Іллічівським управлінням експлуатації газового господарства ПАТ „Одесагаз (Облгаз) та Відділом освіти Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області (споживач) було укладено договір № 003124 на постачання, транспортування природного газу та технічне обслуговування газового обладнання бюджетних комунально-побутових обєктів, предметом якого є умови споживання, постачання, транспортування та обліку природного газу та технічне обслуговування газового обладнання споживача в пунктах споживання, розташованих за адресами: с. Молодіжне, вул. Приморська, 8 (Молодіжненська ЗОШ), с. Дальник, вул. Леніна, 128 (Дальницька ЗОШ). Так, відповідно до умов договору Облгаз зобовязався поставити та транспортувати від ГРС до споживача природний газ у обсягах, зазначених у п. 2.1 даного договору (п. 3.1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору Облгаз здійснює постачання та транспортування природного газу розподільчими газопроводами у обсязі 75,7 тис. м куб. на рік, в тому числі по місяцях: січень 16, лютий 16, березень 9, квітень 9, травень-вересень 0, жовтень 9, листопад 9, грудень 10,7.

Відповідно до п. 4.1 договору постачання газу споживачу здійснюється за умови наявності комерційного вузла обліку газу.

В п. 4.2 договору визначено, що Облгаз передає споживачу газ, а споживач приймає газ у обсягах, зазначених в п. 2.1 даного договору.

Як передбачено п. 5.1 договору, вартість природного газу та тарифи на постачання та на послуги по транспортуванню природного газу для споживачів України, що надаються підприємствам НАК „Нафтогаз України визначені згідно з Постановами НКРЕ, Кабінету Міністрів та наказами НАК „Нафтогаз України.

Відповідно до п. 5.2 договору вартість 1000 куб. м природного газу на момент укладання договору складає 4713,70 грн., в т.ч. з ПДВ 785,62 грн. Загальна вартість послуг по договору складає 356827,09 грн.

Згідно з п. 6.1 договору оплата за постачання та транспортування природного газу здійснюється споживачем грошовими коштами на підставі рахунків-фактур та авансових рахунків шляхом поточного перерахування на розрахунковий рахунок Облгазу протягом місяця поставки 100 % вартості запланованих обсягів. При цьому перша частина оплати в розмірі 50 % від вартості запланованих місячних обсягів перераховується на рахунок Облгазу не пізніше 10 числа місяця, в якому здійснюється поставка газу, а друга частина у розмірі 50 % - до 20 числа місяця, у якому здійснюється поставка газу. При невиконанні споживачем даних умов щодо попередньої оплати Облгаз не здійснює постачання газу споживачу.

Відповідно до п. 6.3 договору у разі перебору споживачем договірних обсягів газу, що зазначені у реєстрі, без попереднього узгодження з Облгазом, споживач проводить оплату за перебраний обсяг газу до 10 числа місяця наступного за звітним. Звірка розрахунків здійснюється Облгазом і Споживачем до 25 числа наступного за звітним місяцем на підставі відомостей про фактичну оплату вартості послуг і актів прийому-передачі газу. Указана звірка оформлюється актом звірки.

Згідно з п. 6.4 договору неподання або несвоєчасне подання рахунків на оплату наданих послуг не є підставою для затримки чи відмови від розрахунку. Кошти, що надходять від споживача на рахунок Облгазу в першу чергу спрямовуються на погашення заборгованості за минулі періоди, а також пені за умови наявності заборгованості.

Як передбачено п. 7.2 договору, за несвоєчасну оплату послуг по постачанню, транспортуванню природного газу та обслуговуванню газового обладнання у строки, зазначені в розділі 6 договору, споживач сплачує на користь Облгазу, крім суми заборгованості, пеню за кожний день прострочення платежу, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

У разі наявності заборгованості у споживача, Облгаз має право припинити постачання газу, а споживач сплачує борг з урахуванням його збільшення внаслідок інфляції та відсотків річних.

Відповідно до п. 7.3 договору штраф та пеня нараховуються протягом шести місяців, до моменту звернення з вимогою, претензією або позовом.

Згідно п. 7.4 договору у разі відхилення фактичного обсягу споживання газу від планового обсягу, узгодженого сторонами в п. 2.1 цього договору обсягу поставки у бік збільшення, споживач зобовязується до 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки, сплатити вартість спожитого газу понад узгоджений обсяг. В іншому разі споживач сплачує на користь Облгазу штраф у розмірі 200% різниці вартості фактичного обсягу споживання і узгодженого обсягу поставки.

Відповідно до п. 11.1 договору, останній набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2013 р., а в частині проведення розрахунків за послуги до їх повного здійснення.

Також в подальшому 17.03.2014 р. та 11.03.2015 р. між Публічним акціонерним товариством „Одесагаз в особі начальника Іллічівського управління експлуатації газового господарства ПАТ „Одесагаз (постачальник) та Відділом освіти Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області (споживач) було укладено договір № 003124 на розподіл та постачання природного газу за регульованим тарифом для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів, відповідно до п.п. 2.1, 2.2 яких постачальник зобовязується надати споживачу послуги з постачання та транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності обєктів споживача відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідності сторін, а споживач в свою чергу зобовязується сплатити постачальнику вартість послуги з постачання та транспортування природного газу ГРМ у розмірі, строки та порядку, які передбачені умовами договору.

Відповідно до п. 11.1 договору від 17.03.2014 р. останній набрав чинності з дня його підписання та укладено на термін до 31.12.2014 р. Даний договір розповсюджував свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.02.2014 р. згідно ч.3 ст. 631 ЦК України.

Договір від 11.03.2015 р. набрав чинності з дня його підписання та укладено на термін до 31.12.2015 р., однак розповсюджував свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2015 р. згідно ч.3 ст. 631 ЦК України (п. 11.1. договору).

В п. 2.3 договорів визначено, що газ передається на пункти споживання, обладнані вузлами обліку без коректора та розташовані за адресами: с. Молодіжне, вул. Приморська, 8 (Молодіжненська ЗОШ), с. Дальник, вул. Леніна, 128 (Дальницька ЗОШ).

Договірні обсяги постачання та транспортування природного газу ГРМ визначаються в п. 3.10 договору.

Зокрема, відповідно до п. 3.10 договору від 17.03.2014 р. постачальник здійснює постачання та розподіл природного газу (газу) на протязі року, у тому числі по місяцях в тис. куб. м: січень 18000, лютий 18000, березень 12000, квітень 10000, травень-вересень 0, жовтень 5000, листопад 12000, грудень 15000. Вартість послуг по договору складає 672343,20 грн.

Відповідно до п. 3.10 договору від 11.03.2015 р. постачальник здійснює постачання та розподіл природного газу (газу) на протязі року, у тому числі по місяцях в тис. куб. м: січень 18000, лютий 18000, березень 10000, квітень 10000, травень-вересень 0, жовтень 5000, листопад 12000, грудень 15000. Вартість послуг по договору складає 305343,90 грн. Обсяг транспортованого природного газу ГРМ підтверджується підписаним сторонами актом наданих послуг з постачання природного газу ГРМ, що оформлюється на підставі даних комерційних вузлів обліку (п. 3.6 договорів).

В п. 3.7 договорів передбачено, постачальник до 5-го числа місяця, наступного за звітним, надає споживачу два примірника оригіналу акта наданих послуг за звітний місяць, які підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою постачальника. Споживач протягом двох днів з дня одержання акта наданих послуг зобовязується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг (п. 3.8.договорів).

В п. 3.9 договорів передбачено що акти наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником.

Згідно з п. 4.7 договорів постачання природного газу споживачу здійснюється за умови наявності комерційного вузла обліку газу.

Як передбачено п. 5.1 договорів, розрахунки за реалізований споживачеві газ здійснюється за цінами, що встановлюються національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ).

Відповідно до п. 5.5 договорів, розрахунковий період за договором становить один місяць з 9:00 годин першого дня місяця до 9:00 годин першого дня наступного місяця включно. Місячна вартість газу визначається як добуток ціни газу на загальну кількість реалізованого газу, визначену згідно з розділом 3 договору.

Загальна сума вартості договору складається з місячних сум вартості договірних обсягів постачання газу споживачу.

Згідно з п. 5.6 договорів оплата за постачання природного газу здійснюється споживачем грошовими коштами шляхом поточного перерахування на розрахунковий рахунок постачальника протягом місяця поставки 100 % вартості запланованих обсягів газу. Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної величини договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період. У разі відсутності інформації про ціну на газ на наступний розрахунковий період до дати здійснення оплати споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці. У випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим. У випадку переплати за фактично спожитий газ сума переплати зараховується постачальником в рахунок оплати поставленого газу в наступному розрахунковому періоді або повертається на поточний рахунок споживача за його письмовою вимогою. У випадку збільшення підтвердженого обсягу газу протягом розрахункового періоду споживач здійснює оплату додатково заявлених обсягів газу в пятиденний строк після збільшення цього обсягу в установленому договором порядку.

Згідно з п. 7.3.1 договорів у разі невиконання своїх зобовязань щодо обсягів постачання та транспортування природного газу ГРМ, постачальник зобовязаний виплатити споживачу суму у розмірі вартості проплаченого та недотранспортованого з вини постачальника природного газу.

Як вказує позивач, за вказаними договорами ним було поставлено відповідачу природний газ, однак несвоєчасна сплата відповідачем за поставлений природний газ за спірними договорами № 003124 від 11.03.2013 р., від 17.03.2014 р. та від 11.03.2015 р. стала підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, вищевказані договори поставки № 003124 є підставою для виникнення у сторін за цими договорами господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковими для виконання їх сторонами.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як зазначає позивач, відповідачем були порушені прийняті на себе зобовязання за договорами на постачання природного газу № 0003124 щодо своєчасної оплати вартості придбаного природного газу.

Як встановлено судом, на виконання умов зазначених договорів № 003124 від 11.03.2013 р., від 17.03.2014 р. та від 11.03.2015 р. позивач протягом листопада 2013 р. квітня 2014 р., листопада 2014 р. квітня 2015 р. поставляв на обєкти відповідача природний газ, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі природного газу за вказані періоди помісячно (а.с. 105-140), що підписані уповноваженими представниками від обох сторін.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, постачання позивачем на обєкти відповідача природного газу є підставою виникнення у відповідача зобов'язання здійснити оплату за поставлений природний газ відповідно до умов договорів № 003124 та чинного законодавства на підставі складених вище зазначених актів приймання-передачі природного газу, які згідно п. 4.13 договору від 11.03.2013 р. та п. 3.9 договорів від 17.03.2014 р. та від 11.03.2015 р. є підставою для остаточних розрахунків з позивачем як постачальником.

Проте, за ствердженнями позивача, відповідачем протягом вищевказаних спірних періодів поставки несвоєчасно проводились розрахунки за поставлений природний газ, що не спростовано останнім в ході розгляду справи. У звязку з невиконанням належним чином відповідачем грошового зобовязання з оплати природного газу, поставленого в період січня-квітня 2015 року, позивачем відповідно до п. 7.2.1 договору від 11.03.2015 р. (який розповсюджував свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2015 р. згідно ч. 3 ст. 631 ЦК України) було нараховано 7975,18 грн. пені.

Так, згідно з п. 5.6 договорів від 17.03.2014 р. та 11.03.2015 р. оплата за постачання природного газу здійснюється споживачем грошовими коштами шляхом поточного перерахування на розрахунковий рахунок постачальника протягом місяця поставки 100% вартості запланованих обсягів газу.

Згідно приписів ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з тим невиконання зобовязання або виконання зобовязання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна сплата відповідачем природного газу) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання, зокрема з боку відповідача.

При цьому боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Так, судом зясовано, що відповідач свої зобовязання за договором щодо оплати за одержаний природний газ виконав у повному обсязі та оплатив позивачу вартість поставленого в січні-квітні 2015 року природного газу за актами приймання-передачі, проте з порушенням строків щомісячних оплат.

В свою чергу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.2.1 договору від 11.03.2015 р. у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 5 договору, зі споживача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 Господарського кодексу України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до положень ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В силу положень ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Згідно з ч. 6 ст. 231 та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором; платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як роз'яснено в п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня; якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи те, що відповідачем несвоєчасно були виконані зобовязання за договором № 003124 від 11.03.2015 р. щодо здійснення оплати за природний газ, на думку суду, позивачем правомірно нараховано відповідачу на підставі п. 7.2.1 вказаного договору пеню в загальній сумі 7975,18 грн. за період з 11.02.2015 р. по 14.05.2015 р., виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у розрахунковий період, та існуючої суми боргу у вказаному періоді, відповідно до наведеного розрахунку у доповненнях до позовної заяви (а.с. 63-64). При цьому слід зазначити, що відповідачем не оспорено здійснений позивачем розрахунок вказаних штрафних санкцій, але відповідачем було подано заяву щодо зменшення позовних вимог, у звязку з чим суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. У випадку коли порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятком, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 ЦК України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами, відповідачем зобовязання щодо оплати за наданий природний газ згідно спірного договору № 003124 виконані у повному обсязі.

Відтак, суд зважає на те, що основний борг за вказаним спірним договором сплачений відповідачем у повному обсязі, також приймає до уваги те, що ПАТ "Одесагаз" здійснює реалізацію природного газу на підставі ліцензії за регульованим тарифом виключно населенню, підприємствам комунальної теплоенергетики та бюджетним установам і організаціям Одеської області, серед яких значиться відповідач.

Підпунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції розяснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п.3 ст.83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку.

Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка доказам, якими заявник обґрунтовує клопотання про зменшення неустойки.

Так, судом при розгляді заяви відповідача про зменшення нарахованих санкцій враховується, що:

- заборгованість за поставлений позивачем природний газ, який використовувався установами освіти, підпорядкованими відповідачу, що фінансується з державного бюджету, виникла у зв'язку з тим, що органами Держказначейства несвоєчасно проводились розрахунки за природний газ;

- ступінь виконання відповідачем основного зобов'язання за договором (станом на час розгляду справи оплата за поставлений природний газ здійснена в повному обсязі);

- відповідач є бюджетною установою, що фінансується з державного бюджету.

Враховуючи вказане, суд доходить до висновку щодо необхідності зменшення розміру заявлених штрафних санкцій у вигляді пені, що підлягає до стягнення з відповідача в розмірі 10% від заявленої позивачем суми пені, що є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін. Отже, з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 797,52 грн. (10% від 7975,18 грн.).

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов'язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, позивачем заявлено до стягнення 3% річних в загальній сумі 721,30 грн., нарахованих за несвоєчасну оплату природного газу, поставленого в січні-лютому 2014 року, квітні 2014 року, грудні 2014 року квітні 2015 року, а також суму інфляційних втрат в розмірі 8465,16 грн., нарахованих за несвоєчасну оплату природного газу за період 10.02.2014 р.- 07.04.2014 рр. і 11.01.2015 р. 09.02.2015 р., 11.02.2015 р. - 26.03.2015 р., розрахунки яких наведено у доповненнях до позовної заяви (а.с. 62-64) з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 142).

Слід зазначити, що оплата за поставку природного газу у вказаних спірних періодах була врегульована п. 6.1 договору № 003124 від 11.03.2013 р., а також п. 5.6 договорів від 17.03.2014 р. та 11.03.2015 р.

В п. 6.1 договору від 11.03.2013 р. передбачено, що оплата за постачання та транспортування природного газу здійснюється споживачем грошовими коштами на підставі рахунків-фактур та авансових рахунків шляхом поточного перерахування на розрахунковий рахунок Облгазу протягом місяця поставки 100 % вартості запланованих обсягів. При цьому перша частина оплати в розмірі 50% від вартості запланованих місячних обсягів перераховується на рахунок Облгазу не пізніше 10 числа місяця, в якому здійснюється поставка газу, а друга частина у розмірі 50 % - до 20 числа місяця, у якому здійснюється поставка газу. Наразі слід зазначити, що неподання або несвоєчасне подання рахунків на оплату наданих послуг не є підставою для затримки чи відмови від розрахунку (п. 6.4. договору від 11.03.2013 р.).

За умовами п. 5.6 договорів від 17.03.2014 р. та 11.03.2015 р. оплата за постачання природного газу здійснюється споживачем грошовими коштами шляхом поточного перерахування на розрахунковий рахунок постачальника протягом місяця поставки 100% вартості запланованих обсягів газу.

Оскільки відповідач свої зобов'язання щодо оплати за поставлений природний газу не виконав у встановлений договором строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

При цьому застосування положень частини другої названої статті не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що в укладених сторонами по справі договорах № 003124 не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за відповідний час прострочення.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вищенаведене та несвоєчасне виконання відповідачем зобовязання щодо оплати природного газу за договорами № 003124, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано відповідачу 3% річних на відповідну суму боргу за вказаним договором у відповідний період, коли мала місце несвоєчасна оплата природного газу на протязі лютого 2014 року, квітня 2014 року, грудня 2014 року - квітня 2015 року, що складають за наведеним у доповненнях до позовної заяви (а.с. 62-64) розрахунком позивача 721,30 грн., у т.ч. за поставлений газ у січні 2014 р. (11.02.2014 р. - 27.02.2014 р., 11.02.2104 р. - 07.04.2014 р.) - 99,57 грн., у лютому 2014 р. (11.03.2014 р. по 07.04.2014 р.) 151,44 грн., у квітні 2014 р. (11.05.2014 р. 16.05.2014 р.) 12,61 грн., у грудні 2014 р. (11.01.2015 р. 09.02.2015 р.) 30,90 грн., у січні 2015 р. (11.02.2015 р. - 26.03.2015 р.) 167,72 грн., у лютому 2015 р. (11.03.2015 р. 26.03.2015 р.) 140,04 грн., у березні 2015 р. (11.04.2015 р. 21.04.2015 р.) 101,64 грн., у квітні 2015 р. (11.05.2015 р. 14.05.2015 р.) 17,38 грн.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов'язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (Постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 р. N 23/466 та лист Верховного Суду України „Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.97р. N 62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 р. N 52/30).

У п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань № 14 від 17.12.2013 р. зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення та ухвалення по ньому судового рішення.

З огляду на вказане та з урахуванням Рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених в листі від 03.04.1997 р. N 62-97р., судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань в сумі 8465,16 грн. за періоди 10.02.2014 р.- 07.04.2014 рр. і 11.01.2015 р. 09.02.2015 р., 11.02.2015 р. - 26.03.2015 р. та встановлено, що вказаний розрахунок здійснено з обранням вірного індексу інфляції у обраному періоді прострочення на існуючу суму боргу, а тому є цілком обґрунтованим.

Той факт, що на теперішній час у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем, не є підставою для звільнення відповідача від відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, оскільки відповідачем не спростовано факт того, що при виконанні укладених з позивачем договорів поставки природного газу з боку відповідача мало місце прострочення виконання зобовязань з оплати поставленого газу, що в свою чергу є порушенням зобовязання. Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту предявлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобовязання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Щодо заяви відповідача про зменшення розміру позовних вимог слід зазначити, що в ст. 83 ГПК України йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки у вигляді штрафу, пені, тоді як інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних не мають характеру штрафних санкцій, тобто не є неустойкою, а тому зменшення їх розміру є неможливим.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Одесагаз обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, але підлягають частковому задоволенню з огляду на зменшення судом розміру стягуваної суми пені.

У звязку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, та рішення відбулось на користь позивача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, слід віднести за рахунок відповідача, виходячи із заявленої позивачем до стягнення суми боргу без урахування зменшеної судом суми нарахованих санкцій. Як зазначено в п. 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України, у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. В п. 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань № 14 від 17.12.2013 р. зазначено, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки. Аналогічні положення викладені в останньому абзаці підпункту 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами).

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства „Одесагаз до Відділу освіти Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про стягнення 17161,64 грн. задовольнити частково.

2. СТЯГНУТИ з Відділу освіти Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області (67801, Одеська область, смт. Овідіополь, вул. Миру, буд. 19; ) на користь Публічного акціонерного товариства „Одесагаз (65003, м. Одеса, вул. Одарія, буд. 1, ) 3% річних в сумі 721/сімсот двадцять одна/грн. 30 коп., пеню в сумі 797/сімсот девяносто сім/грн. 52 коп., інфляційні втрати в сумі 8465/вісім тисяч чотириста шістдесят пять/грн. 16 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1378/одна тисяча триста сімдесят вісім/грн. 00 коп.

3. В задоволенні решти частини позовних вимог Публічного акціонерного товариства „Одесагаз до Відділу освіти Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 19 квітня 2016 р.

Суддя В.С. Петров