КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р. Справа№ 910/10715/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Мартюк А.І.

Синиці О.Ф.

За участю секретаря судового засідання Артюхов Д.С.

представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2, дов. № 39 від 06.01.2016 р.;

від відповідача - не з'явилися.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення Господарського суду міста Києва

від 02.02.2016 року

у справі № 910/10715/15 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Міського комунального підприємства «Дніпропетровський

електротранспорт»

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 27 157,54 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 року по справі № 910/10715/15 позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» 23 947,96 грн. суми основного боргу, 1 579,95 грн. пені, 1 454,91 грн. інфляційних втрат, 174,72 грн. 3% річних, 1 827,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 року по справі № 910/10715/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.02.2016 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Синиця О.Ф., Зеленін В.О. та призначено до розгляду на 28.03.2016 року.

28.03.2015 року через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 року було відкладено розгляд справи на 04.04.2016 року.

04.04.2016 року через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» надійшли додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.04.2016 року, у зв'язку із перебуванням судді Зеленіна В.О. на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/10715/15 колегію суддів у складі головуючого судді: Ткаченка Б.О., суддів: Мартюк А.І., Синиці О.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 року справу прийнято до провадження у вищезазначеному складі суду.

У судовому засіданні 04.04.2016 року було оголошено перерву в розгляді справи до 11.04.2016 року.

11.04.2016 року через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від сторін надійшли розрахунки заборгованості за Договором.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного судового рішення.

Представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 у поясненнях, наданих у судовому засіданні 04.04.2016 року, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 року по справі № 910/10715/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

31.12.2014 року між Міським комунальним підприємством «Дніпропетровський електротранспорт» (далі - позивач, виконавець, МКП «Дніпропетровський електротранспорт») та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - відповідач, замовник, ФО-П ОСОБА_3.) було укладено Договір на право використання опор контактної мережі для розміщення рекламних засобів типу «конвексборд» № 224 (далі - Договір).

За умовами Договору виконавець надає замовникові права на використання опор контактної мережі для розміщення рекламних засобів типу «конвексборд», кожне розміщення Конструкції оформлюється дозволом виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, додатковою угодою до даного Договору, у якій зазначені місце розташування, строки.

Відповідно до п. 3.1 Договору його загальна сума визначається сумами всіх додаткових угод до нього.

Згідно з п. 3.3 Договору плата за використання опор контактної мережі здійснюється помісячно, на умовах 100% передоплати, сума якої вказана у протоколі договірної ціни (Додаток № 1). Сторони підписують акти приймання-здачі наданих послуг в останній день поточного місяця.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати наданих послуг Замовник оплачує Виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості (яка виникла при порушенні пп. 3.3, 3.4 Договору), що діяла на момент заборгованості, за кожний день прострочення оплати.

Умовами п. 5.1 Договору встановлено, що він набуває чинності з 01.01.2014 року і діє до 31.12.2014 року, але в будь-якому разі до повного виконання взятих на себе зобов'язань Сторонами по даному Договору.

Як передбачено п. 5.2 Договору, усі зміни, додатки й доповнення до нього дійсні у випадку, якщо вони оформлені в письмовій формі й підписані повноважними представниками Сторін.

Додатком № 1 від 01.01.2014 року до Договору сторони підписали протокол узгодження договірної ціни.

Додатковими угодами № 3 від 13.05.2014 року, № 5 від 17.09.2014 року, № 6 від 17.09.2014 року до Договору сторони змінили вартість надання послуг, вищевказані додаткові угоди не визнавались недійсними, а тому є дійсними та обов'язковими для кожної із Сторін.

Згідно з актами приймання-здачі наданих послуг позивачем надано право на використання опор контактної мережі для розміщення рекламних засобів типу «конвексборд», які прийняті відповідачем згідно з Актами приймання-здачі наданих послуг за період з вересня 2014 року по жовтень 2014 року на загальну суму в розмірі 27 447,96 грн. (т.1 а.с. 26-28).

Відповідно до розрахунку та наявних пояснень у матеріалах справи, відповідач провів часткову оплату виконаних робіт у сумі 3 500,00 грн.

Позивач звертаючись з позовом, зазначив, що спір виник у зв'язку з тим, що відповідачем у порушення умов договору не було у повному обсязі сплачено кошти за право використання опор контактної мережі для розміщення рекламних засобів типу «конвексборд», у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за період з вересня 2014 року по жовтень 2014 року в розмірі 23 947,96 грн.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Позивач на виконання умов договору сформував наступні рахунки, на загальну суму 27 447,96 грн.:

- № 356 від 02.10.2014 року на суму 14 131,84 грн.(т. 1 а.с. 29);

- № 359 від 02.10.2014 року на суму 13 316,12 грн. (т. 1 а.с. 29).

Відповідач, в свою чергу, лише частково оплатив заборгованість за рахунком № 356 від 02.10.2014 року у розмірі 3 500,00 грн., заборгувавши 23 947,96 грн.

Відповідно до п. 5.3 Договору, він може бути розірваний на вимогу однієї зі Сторін у випадку невиконання іншою стороною своїх зобов'язань за даним Договором, з повідомленням про це за 10 календарних днів до моменту розірвання Договору, за винятком випадків, передбачених у даному Договорі.

07.11.2014 року Позивач звернувся до відповідача із листом № 1489/1 про розірвання Договору з 21.10.2014 року, в якому зазначено про наявність заборгованості за вересень 2014 року у розмірі 10 631,84 грн. та за жовтень 2014 року у розмірі 13 316,12 грн. Отримання відповідачем даного листа підтверджується описом вкладення у цінний лист, повідомленням про вручення поштового відправлення та фіскальним чеком.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, договір є розірваним з 21.10.2014 року, оскільки лист позивача про розірвання договору отриманий відповідачем та містить вказівку на дату розірвання Договору з 21.10.2014 року.

Посилання відповідача на лист Позивача № 1489/1 від 07.10.2014 року про розірвання Договору з 13.10.2014 року (а.с. 61) відхиляються, оскільки таке повідомлення має бути надіслано за 10 календарних днів до моменту розірвання Договору.

За таких обставин, відповідач був повідомлений, у відповідності до умов п. 5.3 Договору, лише листом № 1489/1 від 07.10.2014 року про розірвання Договору з 21.10.2014 року, який отримано відповідачем, а отже Договір є розірваним саме з 21.10.2014 року (а.с. 22-25).

Крім того, слід звернути увагу, що відповідач у своєму листі № 24101 від 24.10.2014 року зазначив перелік демонтованих «конвексбордів» та просив, у зв'язку з неможливістю їх використовувати, не нараховувати оплату з 21.10.2014 року (а.с. 38).

Відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Таким чином, у позивача відсутні правові підстави для нарахування відповідачу плати за користування місцями розташування зовнішньої реклами після розірвання договору.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - п. 1 ст. 530 ЦК України.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача боргу за місця для розміщення зовнішньої реклами у сумі 23 947,96 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Стосовно посилання відповідача на рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради та акти примусового демонтажу рекламних засобів від 08.10.2014 року, 09.10.2014 року, за якими рекламні засоби, які належали відповідачу, було демонтовано, колегія суддів зазначає наступне.

Вищий господарський суд України у постанові від 26.11.2015 року у даній справі, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій зазначив, що судами неперевірені доводи відповідача про неможливість використання частини рекламних засобів з 08.10.2014 року та 09.10.2014 року, з посиланням на наявність актів демонтажу через обставини, за які ФО-П ОСОБА_3 не відповідає в порядку ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України. Що тягне за собою відсутність нарахувань за використання опор контактної мережі з 08-09.10.2014 року і відповідно нарахувань штрафних санкцій.

Частиною 6 ст. 762 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Колегія суддів звертає увагу, що предметом даного договору з Міським комунальним підприємством «Дніпропетровський електротранспорт» є надання права на використання саме опор контактної мережі для розміщення рекламних засобів.

При цьому, договори на тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів укладаються з Комунальним підприємством «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради, за якими сплачується плата за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів.

Тобто, за даним Договором стягується плата за використання саме опор на яких розміщуються рекламні засоби, а плата за користування самими рекламними засобами не є предметом даного Договору.

Таким чином, відповідач не був позбавлений права за даним Договором користуватися опорами для розміщення рекламних засобів.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для перерахунку заборгованості відповідача з урахуванням демонтажу саме рекламних засобів від 08.10.2014 року та 09.10.2014 року. Судова колегія звертає увагу, що за даним Договором підставою для перерахунку заборгованості був би демонтаж саме опор контактної мережі.

Крім суми заборгованості позивач нарахував та просив стягнути з відповідача 1 579,95 грн. пені.

Приписами ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ст. 230 Господарського кодексу України, передбачено, зокрема, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 даного Закону.

Пунктом 5.3 Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати наданих послуг Замовник оплачує Виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості (яка виникла при порушенні п.п. 3.3, 3.4 Договору), що діяла на момент заборгованості, за кожний день прострочення оплати.

Колегія суддів, враховуючи зазначене вище, провівши повторний арифметичний розрахунок, з урахуванням уточнених позовних вимог, дійшла висновку, що фактичний розмір пені не перевищує визначений позивачем, у зв'язку з чим вимога останнього про стягнення з відповідача 1 579,95 грн. пені підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 174,72 грн. 3 % річних та 1 454,91 грн. інфляційних втрат.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вказане вище, провівши повторний арифметичний розрахунок, колегія суддів дійшла висновку, що фактичний розмір 3 % річних та інфляційних втрат не перевищує визначений позивачем, у зв'язку з чим вимоги останнього про стягнення з відповідача 174,72 грн. 3 % річних та 1 454,91 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 року по справі № 910/10715/15 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 року по справі № 910/10715/15 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/10715/15 повернути до Господарського суду міста. Києва

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді А.І. Мартюк

О.Ф. Синиця

Повний текст рішення складено 18.04.2016 року.