КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2016 р. Справа№ 910/14226/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №3618/6 від 14.03.2016 року Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2016 року

за заявою Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» про визнання наказу Господарського суду міста Києва № 910/14226/14 від 13.01.16 року таким, що не підлягає виконанню

у справі № 910/14226/15 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку»

до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

про стягнення 3 207 189, 94 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Міхно С.С., довіреність №17 від 04.04.2016 року

від відповідача: Печерний С.Л., №2-78 від 21.03.2016 року

ВСТАНОВИВ:

10.02.2016 року до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява від Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» про визнання наказу Господарського суду міста Києва № 910/14226/15 від 13.01.16. таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 2 715 394,86 грн простроченої заборгованості по процентам.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2016 року відмовлено Публічному акціонерному товариству «Укртрансгаз» в задоволені заяви про визнання наказу Господарського суду міста Києва №910/14226/15 від 13.01.2016 року таким, що не підлягає виконанню.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, відповідач, Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз», подав апеляційну скаргу №3618/6 від 14.03.2016 року, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2016 року у справі №910/14226/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2016 року прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 07.04.2016.

У судовому засіданні 07.04.2016 року представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2016 року у справі №910/14226/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз».

Представник Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає прийняту ухвалу суду законною та обґрунтованою, а тому просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2016 року у справі №910/14226/15 залишити без змін.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.08.15 року у справі №910/14226/15 (яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.15 року та постановою Вищого господарського суду України від 23.12.15 року у даній справі) позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» 2 715 394, 86 грн. - простроченої заборгованості по процентам, 491 795,08 грн. - пені. Крім того, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в доход Державного бюджету України 64 143,80 грн. судового збору.

13.01.2016 року на виконання рішення суду були видані накази №910/14226/15.

10.02.2016 року до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява від Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» про визнання наказу Господарського суду міста Києва № 910/14226/15 від 13.01.16. таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 2 715 394,86 грн простроченої заборгованості по процентам.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 року №910/14226/15 було пред'явлено стягувачем до примусового виконання і державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у м.Києві було винесено постанову від 04.02.2016 року про відкриття виконавчого провадження ВП№50022546 та повідомлено боржника про можливість добровільного виконання наказу (а.с. 122-123 том 2).

Згідно ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 115 ГПК України, рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Частиною 1 ст. 116 ГПК України передбачено, що виконання рішення господарського суду проводиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що на момент подання заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2015 року у справі №910/14226/15 відповідачем не виконано.

З урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконавче провадження» колегія суддів зазначає, що право на стягнення заборгованості, яке підтверджене судовим рішенням і наказом господарського суду, повинне бути реалізоване у формах і у спосіб, встановлений законодавством про виконавче провадження.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі, серед іншого, скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Згідно з ч. 4 ст. 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Місцевим господарським судом обґрунтовано зазначено, що визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, законом пов'язується з певними обставинами, які мали місце на момент його видачі (пред'явлення до виконання): помилковою видачею, зокрема, коли судове рішення не підлягало негайному виконанню і не набрало законної сили або пред'явлено до виконання після скасування судового рішення, на підставі якого було видано наказ; повним (частковим) погашенням боргу, щодо якого видано наказ, в добровільному порядку боржником чи за нього іншою особою або з інших причин, наприклад, списання боргу внаслідок прийняття відповідного нормативного акта.

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз», посилаючись на п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. 601 Цивільного кодексу України, стверджує, що його зобов'язання перед банком щодо сплати заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 2 715 394,56 грн припинилися шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за його заявою №163987/8-001 від 24.12.2015 року (а.с. 132 том 2), що відповідно є підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню. Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами заявника (апелянта) з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 203 ГК України, господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Господарське зобов'язання може бути припинено зарахуванням страхового зобов'язання, якщо інше не випливає з закону або змісту основного чи страхового зобов'язання.

Таким чином, за змістом статей 203 ГК України, 601 ЦК України зарахування являє собою спосіб припинення зобов'язання і можливе за наявності умов зустрічності та однорідності вимог, настання строків виконання зобов'язання, а також відсутності спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом (п. 31 інформаційного листа ВГСУ від 07.04.2008 р. № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України»).

Апеляційним господарським судом встановлено, що відповідно до постанови Правління НБУ від 21 грудня 2015 р. №914 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22 грудня 2015 року №234, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВБР» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Таким чином, оскільки законом встановлено спеціальний порядок здійснення ліквідації банку та проведення розрахунків з його кредиторами, то, враховуючи прийняте рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про початок процедури ліквідації банку, позивача у справі, задоволення вимог кредиторів банку може здійснюватись виключно у порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», приписи якого є обов'язковими до застосування під час здійснення тимчасової адміністрації та під час задоволення вимог кредиторів банку при його ліквідації.

Згідно п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін. Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку; кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 48 Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду. (ч. 6 ст. 49 Закону).

З огляду на викладене, слід зазначити, що до правовідносин, які виникають під час тимчасової адміністрації та/або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пріоритетними є норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а задоволення вимог кредиторів банку щодо майнових зобов'язань (в тому числі шляхом зарахування вимог кредиторів) здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку щодо вимог кредиторів, які є акцептованими у визначеному Законом порядку.

Враховуючи, що стягувач за рішенням суду, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку», звернувся до органів Державної виконавчої служби з заявою про примусове виконання наказу Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 року №910/14226/15 після отримання зави боржника про зарахування зустрічних однорідних вимог, що свідчить про невизнання такого правочину банком та його спірність, а також, беручи до уваги відсутність доказів акцептування вимог боржника - ПАТ «Укртрансгаз» щодо виплати йому грошових коштів, розміщених на його рахунках згідно договору на розрахунково-касове обслуговування №TF.201670.001 від 10.12.2013 року, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у зв'язку з припиненням зобов'язань боржника шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Окрім того, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, що за умови вчинення правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог між позивачем після видачі Господарським судом міста Києва відповідного наказу на виконання рішення, тобто на стадії його виконання, може бути підставою для укладення стягувачем і боржником мирової угоди про закінчення виконавчого провадження, яка, у разі затвердження її судом, є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, Господарський суд міста Києва дійшов вірного висновку, що підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, передбачені статтею117 ГПК України, відсутні.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта, Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз».

Керуючись ст. 49, 99, 101, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105, 106, 117 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2016 року у справі №910/14226/15 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.03.2016 року у справі №910/14226/15 залишити без змін.

3. Справу №910/14226/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська