РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2016Справа №910/32663/15

За позовом Управління комунальної власності Бердянської міської ради Запорізької області

до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс»

про стягнення 8 912,80 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Рибак Є.В. - представник, довіреність №3/9/2015 від 31.12.2015;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Управління комунальної власності Бердянської міської ради Запорізької області звернулось до господарського суду міста Києва з позовом Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» про стягнення 8 192,80 грн. неустойки, а також витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 218,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №729 оренди комунального майна від 10.02.2003 в частині своєчасного повернення орендованого майна орендодавцеві в зв'язку із закінченням строку дії Договору оренди комунального майна № 729 від 10.02.03 р., внаслідок чого позивачем нарахована неустойка в зазначеному вище розмірі за період з 06.01.15 р. по 02.06.15 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.12.2015 позовну заяву Управління комунальної власності Бердянської міської ради Запорізької області прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/32663/15 та призначено до розгляду на 26.01.2016.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 26.01.2016 та від 16.02.2016 розгляд справи відкладався на 16.02.2016 та 03.03.2016 відповідно.

У судові засідання 26.01.2016, 16.02.2016 та 03.03.2016 з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник позивача у судові засідання 26.01.2016, 16.02.2016 та 03.03.2016 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду справи позивач був повідомлений судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 37000900, 686, 550.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 16.02.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача №93/8 від 19.01.2016, в якому останній проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу у задоволені позовних вимог. В обґрунтування своїх доводів та заперечень позивач зазначає, що договір оренди було підписано 10.02.2003 та на підставі додаткових угод строк дії договору постійно продовжувався. Так, відповідач стверджує, що він 18.02.2014 звільнив приміщення та звернувся до позивача з листом, в якому просив припинити орендні правовідносини. Разом з тим, рішенням Бердянської міської ради №47 від 17.04.2014, з посиланням на відповідний лист відповідача, було погоджено розірвання договору оренди за взаємною згодою сторін та доручено позивачу оформити припинення відповідних правовідносин, проте останнім не здійснено жодних дій. Як зазначає відповідач, акт здачі приміщення було підписано зі сторони відповідача 30.04.2014, проте позивач підписав акт лише 02.06.2015, відповідно, на думку відповідача, має місце автоматичної пролонгації договору оренди на 2015 рік, що виключає обов'язок відповідача повернути об'єкт оренди та виключає порушення умов договору оренди.

Також до початку судового засідання 16.02.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшов лист №114 від 22.01.2016, в якому останній просив відкласти розгляд справи на іншу дату. Лист разом з доданими до нього документами долучено судом до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 16.02.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення №346 від 11.02.2016 до позову щодо звернень позивача до відповідача з питань звільнення орендованого приміщення на протязі спірного періоду. Письмові пояснення разом з доданими до них документами судом долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 03.03.2016 представником відповідача подано через відділ діловодства господарського суду міста Києва супровідний лист №1210/с від 02.02.2016 разом з витребуваними судом доказами. Супровідний лист разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 03.03.2016 сторонами суду не надано.

Документи, витребувані ухвалами суду від 31.12.2015, від 26.01.2016 та від 16.02.2016, позивачем та відповідачем надані не в повному обсязі.

Про поважні причини неявки представника позивача в судові засідання суд не повідомлено.

Відповідно до пункту 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно пункту 3.9.2. Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника позивача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, позивач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, беручи до уваги те, що представник відповідача проти розгляду справи за відсутності представника позивача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника позивача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання клопотання щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представника відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 29, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 03.03.2016 представник відповідача заперечував проти заявлених позовних вимог та просив суд відмовити у задоволені позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані докази та оглянувши їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 лютого 2003 року між Управлінням комунальної власності (позивач у справі, орендодавець за Договором) та Закритим акціонерним товариством «Європейський страховий альянс» (відповідач у справі, орендар за договором) було укладено договір №729 оренди комунального майна (далі - Договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення, яке знаходиться на балансі Комунального підприємства «Житлосервіс -2» площею згідно експертної оцінки 54,0 кв.м, що розміщене за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горбенко, буд. 26. Майно передається з метою використання під офіс - 45,0 кв.м., підсобні приміщення - 9,0 кв.м..

Розділами 2 - 10 Договору сторони узгодили умови передачі та повернення орендованого майна, орендну плату, обов'язки та права сторін, їх відповідальність, строк дії договору тощо.

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься також в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Водночас, оскільки орендоване майно є комунальною власністю, то відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним законом з питань оренди комунального майна та, відповідно до частин 1 та 2 ст. 1, регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, або майна, що перебуває у комунальній власності.

Відповідно до визначення частини 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

За умовами п. 2.3 Договору передача майна в оренду здійснюється згідно акту здачі - приймання, майно вважається поверненим після підписання акту здачі - приймання орендодавцем.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено представником відповідача, на підставі вказаного Договору орендодавець в присутності представника балансоутримувача передав, а орендар отримав в тимчасове користування нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горбенко, буд. 26, що підтверджується актом приймання-передачі нежитлового приміщення від 29.01.03 р., копія якого наявна в матеріалах справи.

За таких обставин, господарським судом встановлено, що позивачем було належним чином виконано свій обов'язок щодо передачі відповідачу обумовленого Договором об'єкту оренди, а відповідачем прийнято вказаний об'єкт оренди без будь - яких зауважень.

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Відповідно до пункту 10.1. Договору даний договір укладався строком до 31.12.2003 року.

В подальшому Додатковою угодою від 17.06.06р. на підставі рішення Комітету з передачі в оренду майна територіальної громади міста Бердянська від 30 січня 2006 р. № 1 продовжено строк оренди приміщення до 31.12.08 р..

Окрім того, на підставі Додаткової угоди від 20.11.2009 року до Договору строк дії договірних відносин між сторонами було пролонговано до 31.12.2011.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Згідно п. 2.6. Постанови № 18 не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Судом встановлено в ході розгляду справи, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 03.06.15 р. у справі № 908/2973/15 за позовом Управління комунальної власності Бердянської міської ради до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» про стягнення 7364,16 грн. та усунення перешкод у користуванні майном встановлені факти продовження дії спірного Договору на той самий термін та на тих самих умовах, терміном закінчення договору визначено 31.12.14 р. (3 роки), та в подальшому фактичне повернення спірного майна від орендаря 02.06.15 р., отже відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України, зазначені факти є преюдиційними і доказування не потребують.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно з ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно приписів ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. При цьому такі заперечення можуть бути висловлені останнім, як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення дії цього строку.

Крім того, відповідно до роз'яснень Вищого господарського суду України, викладених в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» (далі - Постанова № 12) зазначено, що зі змісту статей 759, 763 та 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

При цьому як зазначено в рішенні господарського суду Запорізької області від 03.06.15 р. у справі № 908/2973/15, враховуючи відсутність доказів припинення дії Договору оренди та заяв сторін з даного приводу, господарським судом вказаний Договір визнано продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, з терміном закінчення 31.12.2014 р.

Як вбачається з рішення господарського суду Запорізької області від 03.06.15 р. у справі № 908/2973/15 та підтверджено представником позивача в судовому засіданні по розгляду даної справи № 910/32663/15, в подальшому позивач звертався до відповідача з листом № 3115 від 30.12.2014, в якому Управління комунальної власності Бердянської міської ради Запорізької області зазначило, що у зв'язку з відсутністю будь-яких рішень власника щодо подовження договору оренди та враховуючи пункт 5.9. Договору відповідачу необхідно повернути балансоотримувачу Комунальному підприємству Бердянської міської ради «Житлосервіс - 2» орендоване майно за актом здачі-приймання.

У свою чергу відповідач листами №125/8 від 19.01.2015 та №506/8 від 26.02.2015 повідомив позивача, що орендоване приміщення було звільнено 18.02.2014, про що останнім було проінформовано позивача листом №203 (копії листів, відповідних їм описів вкладення у цінні листи та рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень долучено до матеріалів справи). Разом з тим, лист №203, на який посилається відповідач, а також докази направлення разом з цим листом актів приймання-передачі матеріали справи не містять.

За змістом положень ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України волевиявлення орендодавця про припинення договору повинно бути виражене у відповідній заяві, адресованій орендареві.

Отже, оскільки позивач висловив свої заперечення проти продовження Договору на новий строк, що виразилося у його поведінці, вчиненій ним в активній однозначній формі, доведеній до відповідача шляхом надіслання вказаного листа, тобто орендодавцем за спірним правочином було у передбаченому чинним законодавством України порядку висловлено свій намір щодо припинення з орендарем правовідносин, що виникли на підставі Договору, суд зазначає про встановлення господарським судом Запорізької області в рішенні від 03.06.15 р. у справі № 908/2973/15 факту дотримання орендодавцем порядку повідомлення орендаря про свої заперечення щодо поновлення спірного договору оренди на новий строк.

Пунктом 5.1 постанови № 12 Вищим господарським судом України роз'яснено, що з урахуванням положень статей 653, 795 ЦК України та умов договору, якщо останніми передбачено, що після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві, нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним.

Таким чином, за висновками суду, внаслідок розірвання Договору основне зобов'язання відповідача сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном не припиняється, оскільки його припинення у розумінні умов договору оренди та ст. 795 Цивільного кодексу України пов'язано з моментом підписання сторонами відповідного документу (акту) про повернення відповідачем предмета договору оренди, а не з закінченням строку дії договору.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У відповідності до приписів ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно ст. 766 Цивільного кодексу України якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, Господарським судом Запорізької області під час розгляду справи № 908/2973/15 встановлено, що відповідач передав, а балансоотримувач прийняв визначене Договором спірне приміщення з оренди лише 02.06.2015, що підтверджується підписаним вказаною датою орендарем та балансоотримувачем актом здачі-приймання нежитлового приміщення, складеним 30.04.2014, копія якого наявна в матеріалах справи.

Суд зазначає, що згідно ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до пункту 5.4 Постанови № 12 застосовуючи приписи статті 785 ЦК України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов'язань з повернення об'єкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня). Таким чином, до зазначених вимог судом також не може бути застосовані частина 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та частина 3 ст. 83 ГПК України щодо зменшення судом розміру штрафних санкцій.

Суд звертає увагу, що неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

З урахуванням вищевикладеного та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо повернення орендованого майна у строк, визначений умовами Договору та приписами чинного законодавства, з урахуванням положень ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, позивачем за період з 06.01.15 р. по 02.06.15 р. з урахуванням наявної переплати в сумі 294,28 грн. нараховано та пред'явлено до стягнення 8912,80 грн. неустойки, які останній просить суд стягнути з відповідача в судовому порядку відповідно до наданого розрахунку.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним Договору та/або додаткових угод до нього або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та під час виконання з боку сторін відсутні.

Згідно пункту 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем заявленої неустойки судом встановлено, що перерахована судом у відповідності до приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду неустойка становить 9492,53 грн., що є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині неустойки, тому позовні вимоги в частині стягнення неустойки за прострочення відповідачем повернення орендованого майна підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 8912,80 грн. неустойки.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов'язання щодо повернення приміщення орендодавцю та на момент прийняття рішення доказів належного виконання зобов'язання відповідач суду не надав, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовна вимога позивача щодо стягнення з відповідача неустойки в розмірі 8 912,80 грн. за період з 06.01.2015 по 02.06.2015 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

При цьому заперечення відповідача проти позову з посиланням на відсутність обов'язку орендаря з повернення нежитлового приміщення внаслідок автоматичної пролонгації строку дії спірного Договору оренди на строк 9 років, тобто і на 2015 рік в тому числі, а також факт ухилення позивача від підписання акту здачі приміщення з оренди до 02.06.15 р. судом до уваги не приймаються з огляду на преюдиційність фактів, якими спростовуються вказані заперечення відповідача щодо даного спору за результатами розгляду господарським судом Запорізької області справи № 908/2973/15. При цьому вказане рішення суду від 03.06.15 р. сторонами оскаржене не було та набрало законної сили.

Отже, заперечення відповідача проти позову шляхом спростування обставин, встановлених під час розгляду іншої господарської справи, рішення суду в якій є чинним на час розгляду даної справи № 910/32663/15 зі спору про стягнення неустойки, судом розцінені як намагання перегляду встановлених судом обставин, які за приписами господарського процесуального законодавства не доказуються при розгляді інших справ.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, тому вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» (04050, м. Київ, Подільський район, вул. Глибочицька, буд. 33-37, ) до Управління комунальної власності Бердянської міської ради Запорізької області (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, пл. 1 Бердянської ради, буд. 2, ) 8 912,80 грн. (вісім тисяч дев'ятсот дванадцять гривень вісімдесят копійок) неустойки та 1 218,00 грн. (одну тисячу двісті вісімнадцять гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 07 квітня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон