ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2016 р. Справа № 914/2753/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Михалюк О.В.

суддів Мельник Г.І.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест» (після зміни найменування ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Омега ОСОБА_3», м.Рівне, вул.Соборна, 112)

на рішення господарського суду Львівської області від 22.10.2015р.

у справі № 914/2753/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк», м.Київ

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Галнафтоінвест», м.Львів (після зміни найменування ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Омега ОСОБА_3», м.Рівне, вул.Соборна, 112)

про стягнення заборгованості в сумі 527 414,36 грн.,

з участю представників:

від скаржника ОСОБА_4

від позивача ОСОБА_5

В ході судового засідання сторонам права і обовязки, передбачені ст.22 ГПК України розяснені.

Відводів складу суду в порядку статті 20 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось. Заяв про технічну фіксацію судового процесу від учасників судового процесу не надходило, у зв»язку із чим хід судового засідання фіксується у протоколі судового засідання.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.10.2015 року у справі №914/2753/15 (суддя Кидисюк Р.А.) позов задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» на користь Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» 472000,00 грн. заборгованості по кредиту, 42001,87 грн. суми відсотків за користування кредитом, 13412,49 грн. неустойки, а також стягнуто з боржника ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» в дохід державного бюджету України 10548,29 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що між позивачем та відповідачем існували договірні правовідносини за Договором банківського кредиту № 63-КЛ/12-Л2 від 02.11.2012 року, зобовязання по яких відповідачем виконані не у повному обсязі, у звязку з чим у відповідача утворилася заборгованість, доказів погашення якої, станом на день розгляду спору суду не подано.

При цьому, суд першої інстанції не прийняв заперечень відповідача щодо повного погашення заборгованості шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі Договору про відступлення права вимоги від 11.03.2015 р. по договору банківського рахунку №10326 від 06.05.2009 р. в сумі 180844,90 доларів США по курсу НБУ на дату звернення та по коштах, які знаходяться на поточному рахунку в сумі 89906,74 грн. в рахунок часткового погашення кредитних зобовязань ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» по Договору банківського кредиту №63-КЛ/12-Л2 від 02.11.2012 р. в сумі 472000,00 грн. по тілу кредиту, оскільки, починаючи з 22.01.2015 року банк вправі приймати погашення заборгованості за Договором банківського кредиту №63-КЛ/12-Л2 від 02.11.2012 року лише зарахуванням грошових коштів на відповідні, передбачені договором рахунки. Всі інші способи погашення заборгованості, в тому числі припинення кредитних зобовязань шляхом зарахування однорідних вимог є такими, що суперечать постанові Правління Національного банку України № 42/БТ від 22.01.2015 р.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 17/11-15 від 17.11.2015 року (зареєстрована в канцелярії суду 01.12.2015 року за вх. № 01-05/5650/15), в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 22.10.2015 року у справі № 914/2753/15 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» в повному обсязі, покласти на ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» судові витрати, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване, безпідставне та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що зобовязання відповідача перед позивачем згідно Договору банківського кредиту № 63-КЛ/12-Л2 від 02.11.2012 року припинилося частково 26.03.2015 року внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог в силу приписів ст. 601 ЦК України та повністю припинилося 05.06.2015р. внаслідок виконання решти грошових зобовязань шляхом перерахування грошових коштів у рахунок погашення заборгованості в силу приписів ст. 599 ЦК України.

ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» зазначає, що при винесенні рішення від 22.10.2015 року по справі № 914/2753/15 господарський суд Львівської області прийшов до помилкових висновків про те, що у відповідності до Постанови Правління Національного банку України № 42/БТ від 22.01.2015 р. банк не вправі приймати погашення заборгованості за Кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, та не застосував при вирішенні спору ст. 602 ЦК України, якою зокрема, передбачено, що зарахування зустрічних однорідних вимог не може проводитися у випадках, передбачених законом. Такі обмеження для банків встановлені пунктом 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою заборонено здійснювати зарахування зустрічних однорідних вимог під час тимчасової адміністрації. Оскільки заява про зарахування зустрічних однорідних вимог була вручена відповідачем позивачу 26.03.2015 року, тобто до прийняття рішення про введення тимчасової адміністрації, тому таке зарахування не суперечить вимогам закону.

В процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» неодноразово подавало додаткові пояснення до апеляційної скарги, у яких з посиланням на судову практику підтримувалися доводи та підстави, викладені в апеляційній скарзі.

ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» було подано відзив на апеляційну скаргу та неодноразово подавалися додаткові пояснення із посиланням на судову практику, у яких позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення господарського суду Львівської області від 22.10.2015 року у справі № 914/2753/15.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 02.12.2015р. апеляційну скаргу ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 15.12.2015р. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.12.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 20.01.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.01.2016р. було відхилено клопотання ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» про залучення до участі у справі Національного банку України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача та розгляд апеляційної скарги відкладено на 03.02.2016 року.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 03.02.2016р. розгляд апеляційної скарги було відкладено на 24.02.2016 року.

Скаржником 23.02.2016р. подано додаткові пояснення по справі, клопотання про долучення до справи судової практики в аналогічних правовідносинах, а також клопотання про зазначення у процесуальних документах нового найменування відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА ОСОБА_3», оскільки 07.12.2015р. Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції проведено державну реєстрацію змін до установчих документів ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» у звязку із зміною повного та скороченого найменування на ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА ОСОБА_3», номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 4025398, що підтверджується витягом є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № НОМЕР_1 від 22.02.2016р. 28.01.2016р. Крім того, Білоцерківським міськрайонним управлінням юстиції Київської області проведено державну реєстрацію змін до установчих документів ОСОБА_2 у звязку із зміною місцезнаходження (33028, м.Рівне, вул.Соборна, 112), номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 8007674, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридчиних сіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № НОМЕР_1 від 22.02.2016р. З огляду на те, що ідентифікаційний код юридичної особи не змінився, представник скаржника просить суд врахувати вищенаведені зміни в установчих документах та зазначати нове найменування відповідача у процесуальних документах по справі № 914/2753/15 (замість ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» зазначати ТзОВ «ОМЕГА ОСОБА_3»), а також вказувати нову адресу.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.02.2016р. розгляд апеляційної скарги було відкладено на 28.03.2016 року та вирішено клопотання про заміну найменування відповідача з ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» на ТзОВ «ОМЕГА ОСОБА_3» розглянути в наступному судовому засіданні.

Враховуючи те, що відбулась зміна найменування, державна реєстрація якої була проведена належним чином, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 28.03.2016р. було задоволено клопотання скаржника та змінено найменування сторони з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» на ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА ОСОБА_3», м. Рівне, вул. Соборна, 112, а також вирішено судове засідання по справі № 914/2753/15, призначене на 06.04.2016р., провести в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні 06.04.2016 року, проведеному в режимі відеоконференції, було оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача у судовому засіданні, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» слід задоволити, а рішення господарського суду Львівської області від 22.10.2015р. у справі №914/2753/15 слід скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 02.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством «УКРГАЗПРОМБАНК» (Банк) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» (Позичальник) укладено Договір банківського кредиту №63-КЛ/12-Л2 (Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом граничної заборгованості у розмірі 1 700 000,00 (один мільйон сімсот тисяч гривень 00 коп.), з строком повернення до 31 жовтня 2014 року включно, а Позичальник зобовязався повернути кредит згідно графіку, сплатити проценти, комісію та інші платежі, передбачені Кредитним договором.

Відповідно до п.1.1.4. Кредитного договору відсоткова ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 22 % (двадцять два відсотки) річних.

31.10.2014 року до Кредитного договору було укладено Додаткову угоду №1, відповідно до якої розмір ліміту граничної заборгованості було зменшено і встановлено у розмірі 1240000,00 (один мільйон двісті сорок тисяч гривень 00 коп.), строк кредитування продовжено до 30 жовтня 2015 року включно, а відсоткова ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 26 % (двадцять шість відсотків) річних.

Згідно з умовами Кредитного договору відповідач зобовязаний погашати кредит щомісяця згідно графіку, встановленого Додатком №1 до Кредитного договору. Остаточне погашення залишку кредиту згідно графіку погашення зі змінами, внесеними Додатковою угодою №1 від 31.10.2014 р., здійснити не пізніше 30.10.2015 року включно.

Звертаючись до суду з відповідними вимогами, позивач у своїй позовній заяві зазначав, що станом на 31.07.2015 року заборгованість відповідача за Кредитним договором перед позивачем становить 527 414,36 грн. (пятсот двадцять сім тисяч чотириста чотирнадцять гривень 36 коп.), з яких: 472 000,00 грн. заборгованість по кредиту; 42 001,87 грн. сума відсотків за користування кредитом; 13 412,49 грн. неустойка.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із вимогами ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ст.174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому ст. 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Водночас ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Таким чином, кредитні відносини виникають на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Кредити надаються банком під відсоток, ставка якого, як правило, не може бути нижчою від відсоткової ставки за кредитами, які бере сам банк, і відсоткової ставки, що виплачується ним по депозитах.

Зясуванням документальних доказів у справі встановлено, що ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» свої зобовязання по видачі кредиту ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» виконало, що підтверджується меморіальним ордером №2313 від 02.11.2012 року.

Станом на 26.03.2015 року заборгованість ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» перед ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» по тілу кредиту згідно Кредитного договору становила 1 065 000,00 грн., по нарахованих відсотках за період з 01.03.2015 року по 25.03.2015 року становила 15 931,23 грн.

Згідно до п. 4.2.2 ст. 4.2. Кредитного договору позичальник має право здійснити дострокове погашення заборгованості по вказаному Кредитному договору.

При цьому, умовами Кредитного договору не передбачено обставин, за наявності яких у позичальника виникає право достроково повернути кошти за договором, а також не встановлено строку та форми звернення щодо дострокового повернення кредитних коштів, погодження позичальником з банком такого дострокового повернення кредиту.

Крім того, передбачене п. 4.2.2 ст. 4.2. Кредитного договору право позичальника здійснити дострокове погашення кредиту не повязане з правом банку вимагати дострокового виконання зобовязань, що передбачене п. 3.2.12. Кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно до ст. 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

На підставі п. 4.2.2 ст. 4.2. Кредитного договору, відповідно до заяви №22/03 від 26.03.2015 року відповідач повідомив позивача про свій намір здійснити 26.03.2015 року погашення кредитних зобовязань по Договору банківського кредиту № 63-КЛ/12-Л2 від 02.11.2012 року в сумі 472 000,00 грн. по тілу кредиту. Вказана заява №22/03 від 26.03.2015 року була вручена позивачу наручно 26.03.2015 року та зареєстрована позивачем за вх.№140/14, що підтверджується відтиском штемпеля банку.

Таким чином, відповідач як позичальник реалізував своє право на дострокове повернення суми кредиту, процентів та інших платежів у будь-який час та у будь-який спосіб, який не суперечить вимогам законодавства та умовам Кредитного договору, що ним було здійснено 26.03.2012 р. шляхом подання заяви №22/03 від 26.03.2015 року.

Крім того, про настання строку виконання зобовязання скаржника щодо погашення заборгованості за Кредитним договором свідчить і той факт, що згідно до п.3.2.12. Кредитного договору позичальник зобовязаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитом, незалежно від настання строку виконання зобовязання, у випадку, зокрема, погіршення фінансового стану позичальника.

До матеріалів справи долучено звіти про фінансові результати ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» за 2013 та 2014 рік, з аналізу яких можна прийти до висновку, що фінансовий стан позичальника у 2014 році погіршився порівняно із фінансовим станом у 2013 році. Так, ні в 2013, ні в 2014 році прибутку не було, а збитки в 2014 році (1730 тис. грн.) зросли у порівнянні з 2013 роком (1493 тис. грн.). Наведене додатково свідчить про настання обовязку ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» здійснити дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.2.12. Кредитного договору з 01.01.2015 року.

Документальними доказами у справі встановлено, що 06.05.2009 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «УКРГАЗПРОМБАНК» (після зміни найменування - Публічне акціонерне товариство «УКРГАЗПРОМБАНК»), Банк за договором, та ОСОБА_6, Клієнт за договором, був укладений Договір банківського рахунку №10326, згідно якого Банк відкриває Клієнту поточний рахунок №1 у національній та іноземній валют для розрахунків при здійсненні поточних операцій, визначених законодавством України.

ОСОБА_6 неодноразово звертався до ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» із заявами про продаж іноземної валюти №1 від 11.02.2015р, №1 від 12.02.2015р., №1 від 13.02.2015р., №1 від 17.02.2015р., №1 від 18.02.2015р., №1 від 19.02.2015р., №1 від 20.02.2015р., що підтверджується відтисками штемпеля банку про їх отримання у вказані дати, які виконані не були, про що свідчить наявність грошових коштів в сумі 180 844,90 доларів США на зазначеному рахунку. ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» не заперечував факт невиконання зазначених заяв про продаж іноземною валюти.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 11.03.2015 року між ОСОБА_6, Первісний кредитор за договором, та ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ», Новий кредитор за договором, було укладено Договір відступлення права вимоги, згідно п.1.1. якого Первісний кредитор передає Новому кредитору за плату право вимоги, належне Первісному кредитору по Договору № 10326 банківського рахунку від 06.05.2009р., укладеному між Первісним кредитором та ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК».

Згідно умов п.1.2. Договору відступлення права вимоги від 11.03.2015 року Новий кредитор набуває права вимагати від ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» виконання зобовязань по Договору № 10326 банківського рахунку від 06.05.2009р. на суму 180 844,90 доларів США.

Наявність на поточному рахунку №1, що відкритий у ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» ОСОБА_6, суми коштів в розмірі 180 844,90 доларів США станом на 11.03.2015 року підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою позивача №112/1/14 від 11.03.2015р.

17.03.2015 року ОСОБА_6 було вручено позивачу повідомлення про купівлю-продаж права вимоги від 17.03.2015 року, у якому він повідомив про укладення Договору відступлення права вимоги від 11.03.2015 року та про те, що за умовами вищевказаного договору до ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» перейшли права вимоги на суму 180 844,90 доларів США і ця сума підлягає сплаті новому кредитору. Аналогічного змісту повідомлення № 07-1/030 від 12 березня 2015 року було вручене відповідачем позивачу 13.03.2015 року, що підтверджується відтиском штемпеля банку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги, а згідно ч.3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Враховуючи наведені норми чинного законодавства та те, що Договір відступлення права вимоги від 11.03.2015, укладений між ОСОБА_6 та ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ», є чинним та не визнаний у встановленому порядку недійсним, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач на підставі вказаного договору 11.03.2015 набув належне ОСОБА_6 право вимоги за укладеним між позивачем та ОСОБА_6 Договором банківського рахунку №10326 від 06.05.2009 року на суму 180 844,90 доларів США. При цьому, ОСОБА_6 та ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» письмово та належним чином повідомили ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» про заміну кредитора у зобовязанні.

23.03.2015 року відповідач звернувся до позивача з листом №18/03 від 23 березня 2015 року, у якому просив кошти в сумі 180 844,90 дол. СШ, право вимоги яких згідно Договору відступлення права вимоги від 11.03.2015 року належить ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ», перерахувати на поточний рахунок ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» №1, що відкритий у ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК».

Разом з тим, перевіряючи покликання ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» на те, що зарахування за договорами банківського рахунку не можуть бути здійснені, оскільки ці договори не є майновими (грошовими), а є договорами про надання відповідних послуг, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно до ч.3 ст.1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банківські рахунки це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Відповідно до пункту 7.1.2. статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

З урахуванням вищенаведених законодавчих приписів, за договором банківського рахунку банк зобов'язаний приймати і зараховувати кошти на рахунок, видавати та перераховувати грошові кошти з рахунку, а також здійснювати інші операції з рахунком клієнта. При цьому вимога перерахування та видачі грошових коштів з банківського рахунку складають зміст грошових зобов'язальних правовідносин, а відтак можуть бути предметом відступлення.

Відповідно до п.3.1. Договору № 10326 банківського рахунку від 06.05.2009р. Банк зобовязувався виконувати розпорядження Клієнта по їх використанню, здійснювати перерахування коштів з рахунку Клієнта за його дорученням, за дорученням Клієнта здійснювати продаж його власних коштів в іноземній валюті, тощо.

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Таким чином, на підставі Договору № 10326 банківського рахунку від 06.05.2009р. між Банком та ОСОБА_6 (клієнт) склалися зобов'язальні правовідносини, які мають майново-грошовий характер, а клієнт в таких відносинах є кредитором за майновою вимогою з можливістю розпорядження належними йому коштами, і станом на 26.03.2015, за відсутності обставин, передбачених ст. 1074 Цивільного кодексу України, ОСОБА_6 не був обмежений у розпорядженні грошовими коштами на рахунку, відкритому в ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК», в тому числі у відступленні права вимоги.

Зазначений Договір № 10326 банківського рахунку від 06.05.2009р., право вимоги за якими відступлено на користь відповідача, не містить умови про заборону Клієнту (власнику рахунку) відступати право вимоги грошових коштів на рахунку іншій особі, а отже в силу приписів частини 1 ст. 1066, частини 1 та 3 ст. 512, 516 ЦК України, кредитор в зобовязанні згідно договору банківського рахунку може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); при цьому заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, в силу приписів ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема, у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Чинним законодавством прямо не передбачено заборони здійснювати відступлення права вимоги грошових коштів по договору банківського рахунку.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника про те, що внаслідок укладення Договору відступлення права вимоги від 11.03.2015 року не мала місце заміна сторони Клієнта у Договорі № 10326 банківського рахунку від 06.05.2009р., що потребувало б проведення ідентифікації відповідача як нового клієнта згідно ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Клієнтом позивача по Договору № 10326 банківського рахунку від 06.05.2009р. і надалі залишається ОСОБА_6, а відповідач набув тільки право вимоги грошових коштів в сумі 180 844,90 доларів США, яке належало ОСОБА_6 до ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» згідно вказаного договору банківського рахунку.

Виходячи з цього, колегією суддів відхиляється безпідставне посилання позивача щодо неможливості здійснення зміни кредитора у зобов'язанні з підстав, передбачених ст. 515 ЦК України, оскільки зобов'язання з договору банківського рахунку не є таким, що нерозривно пов'язане з особою кредитора. При цьому перехід права вимоги за договором відступлення такого права щодо залишку грошових коштів, що обліковуються на рахунку, не суперечить природі договору банківського рахунку.

Враховуючи зазначене, колегія судді вважає, що з набуттям відповідачем права вимоги до позивача за Договором відступлення права вимоги від 11.03.2015 року між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі Договору № 10326 банківського рахунку від 06.05.2009р., які мають майново-грошовий характер, а відтак, у цьому випадку відповідач виступає кредитором позивача за майновою (грошовою) вимогою з розпорядження коштами, що перебувають на рахунку №1 в сумі 180 844,90 доларів США.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 №3-34гс15, яка в силу приписів статті 111-28 ГПК України є обов'язковою для застосування всіма судами України, а також зазначена в постановах Вищого господарського суду України від 15 березня 2016 року по справі № 910/20978/15, від 17 листопада 2015 року по справі № 910/8058/15-г.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог здійснюється в силу положень ст. 601 ЦК України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. За правовою природою припинення зобовязання зарахуванням зустрічної вимоги є одностороннім правочином, який оформляється заявою однієї сторони. Здійснення зарахування можливе без згоди другої сторони, за заявою лише однієї сторони. При цьому, спеціальні вимоги щодо оформлення заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину нормами чинного законодавства не передбачені, а тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобовязань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду і спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням усіх матеріалів і обставин справи.

Наведена правова позиція узгоджується із висновками Вищого господарського суду України, викладених в постановах від 19 лютого 2015 року по справі № 15/191, від 24 березня 2015 року по справі № 5011-23/14540-2012, від 15 березня 2016 року по справі № 910/20978/15.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, 26.03.2015 року відповідач звернувся до позивача із заявою №23/03 про зарахування зустрічних однорідних вимог по Договору банківського рахунку №10326 від 06.05.2006 р. в сумі 180 844,90 доларів США по курсу НБУ на дату звернення та по коштах, які знаходяться на поточному рахунку в сумі 89906,74 грн. в рахунок часткового погашення кредитних зобовязань ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» по Договору банківського кредиту №63-КЛ/12-Л2 від 02.11.2012 р. в сумі 472 000,00 грн. по тілу кредиту. Вказана заява №23/03 від 26.03.2015 року була вручена позивачу наручно 26.03.2015 року та зареєстрована позивачем за вх.№141/14, що підтверджується відтиском штемпеля банку.

Як випливає з ст. 601 ЦК України, зарахування зустрічних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань та здійснюється за наявності таких умов:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Таким чином для зарахування зустрічних однорідних вимог необхідно щоб сторони одночасно брали участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні був боржником в іншому зобов'язанні. Також зарахування можливе у разі однорідності вимог. Однорідність вимоги визначається однорідністю підстав виникнення зобов'язань, які зараховуються, оскільки зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Колегія суддів встановила, що заявлені ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» в заяві №23/03 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 26.03.2015 року вимоги є зустрічними (відповідач був кредитором позивача за Договором банківського рахунку №10326 від 06.05.2006 р. та боржником за Договором банківського кредиту №63-КЛ/12-Л2 від 02.11.2012 р., а позивач був кредитором відповідача за вказаним кредитним договором та боржником за договором банківського рахунку); є однорідними (стосуються грошових коштів). Станом на 26.03.2015 строк виконання зобов'язань за заявленими вимогами є таким, що настав: за Договором банківського кредиту №63-КЛ/12-Л2 від 02.11.2012 р. достроково у зв'язку із поданням заяви про дострокове погашення кредиту та у звязку з настанням обовязку відповідача як позичальника погасити кредит на підставі п.3.2.12. Кредитного договору внаслідок погіршення фінансового стану, а за Договором банківського рахунку №10326 від 06.05.2006 р. з огляду на предявлення ОСОБА_6 заяв про продаж валюти, з огляду на предявлення ТОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» 23.03.2015 року вимоги про перерахування на його поточний рахунок коштів в сумі 180 844,90 дол. США, які позивачем виконані не були.

Отже, у спірних правовідносинах наявні та обґрунтовані умови для здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог ТзОВ КОМПАНІЯ «ГАЛНАФТОІНВЕСТ» та ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК». У зв'язку з чим позивачем правомірно було реалізовано передбачене ст. 601 ЦК України право та вручено позивачу відповідну заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог у сумі 472 000,00 грн. по тілу кредиту, з огляду на що грошове зобов'язання позивача за Договором банківського кредиту №63-КЛ/12-Л2 від 02.11.2012 р. перед відповідачем у розмірі 472 000,00 грн. по тілу кредиту було припинено в силу приписів ст. 601 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні документальні докази, які б підтверджували звернення ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» до господарського суду за захистом своїх охоронюваних законом прав на підставі статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України та докази визнання в судовому порядку недійсним вимоги про зарахування зустрічних однорідних вимог як одностороннього правочину.

Відповідності до ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відтак, зобовязання відповідача перед позивачем щодо погашення кредиту за Договором банківського кредиту №63-КЛ/12-Л2 від 02.11.2012 р. в сумі 472 000,00 грн. по тілу кредиту в силу приписів ст.ст. 598, 601 ЦК України припинилися 26.03.2015 року внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог.

В подальшому 05.06.2015 року відповідач здійснив повний розрахунок з позивачем по Договору банківського кредиту № 63-КЛ/12-Л2 від 02.11.2012 р., сплативши залишок заборгованості наступними платежами:

- платіжними дорученнями № 315 та № 317 від 05.06.2015 р. було сплачено тіло кредиту в сумі 593 000, 00 грн.;

- платіжним дорученням № 316 від 05.06.2015 р. було сплачено відсотки за травень-червень 2015 р. в сумі 14 784, 38 грн.;

- платіжним дорученням № 318 від 05.06.2015 р. було сплачено протерміновані відсотки за березень 2015 р. в сумі 21 642, 69 грн.;

- платіжним дорученням № 319 від 05.06.2015 р. було сплачено протерміновані відсотки в сумі за квітень 2015 р.12 672, 33 грн.;

- платіжним дорученням № 320 від 05.06.2015 р. було сплачено пеню за протерміновану сплату відсотків в сумі 9 745, 86 грн.

Таким чином, зобовязання відповідача перед позивачем згідно Договору банківського кредиту № 63-КЛ/12-Л2 від 02.11.2012 року в силу приписів ст. 599 ЦК України повністю припинилося 05.06.2015р. внаслідок виконання решти грошових зобовязань шляхом перерахування грошових коштів у рахунок погашення заборгованості.

Щодо висновків суду першої інстанції про неможливість здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог у звязку з прийняттям Постанови Правління Національного банку України №42/БТ від 22.01.2015 р., то колегія суддів не погоджується із вказаними висновками з наступних підстав.

22.01.2015 року постановою Правління Національного банку України №42/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів, запроваджено особливий режим контролю за діяльністю банку, встановлено обмеження в діяльності банку, зокрема: погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» приймати тільки в грошовій формі.

Відповідно до п. 5 ст. 602 ЦК України зарахування зустрічних вимог не допускається у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

На підставі постанови правління Національного банку України від 07.04.2015р. № 217 «Про віднесення ПАТ «Укргазпромбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 07.04.2015 № 70 «Про введення тимчасової адміністрації в ПАТ «Укргазпромбанк» на 3 місяці з 08 квітня 2015 по 07 липня 2015 року включно.

Оскільки заява про зарахування зустрічних однорідних вимог була вручена відповідачем позивачу 26.03.2015 року, тобто до прийняття рішення про введення тимчасової адміністрації, тому таке зарахування не суперечить пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно до ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею. Проблемному банку забороняється використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки в національній та іноземній валюті. Проведення розрахунків здійснюється виключно через консолідований кореспондентський рахунок у Національному банку України.

Тобто на законодавчому рівні проблемному банку заборонено використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки в національній та іноземній валюті, однак, не встановлено заборони здійснювати зарахування зустрічних однорідних вимог клієнтом із банком, який визнаний проблемним за рішенням НБУ. В рішенні суду першої інстанції не вказано жодної законодавчої норми, яка б передбачала таку заборону. Позивачем теж не наведено такої норми ні у поданих поясненнях, ні в судових засіданнях під час розгляду справи.

Крім того, як зазначалося вище, здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, яке можливе без згоди другої сторони, за заявою лише однієї сторони. Відтак, волевиявлення відповідача на здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог не залежало від волі позивача та не потребувало його дій щодо прийняття такого зарахування, чим спростовуються висновки суду першої інстанції про те, що ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» у відповідності до Постанови Правління Національного банку України №42/БТ від 22.01.2015 р. не вправі приймати погашення заборгованості за Кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Крім того, колегія суддів враховує той факт, що постановою Правління Національного банку України №42/БТ від 22.01.2015 року, якою було віднесено ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» до категорії проблемних, була банківською таємницею, а тому не могла бути відомою відповідачу станом на дату подання заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 26.03.2015 року.

Разом з тим, проаналізувавши зміст зазначеної Постанови Правління Національного Банку України № 42/БТ від 22.01.2015 року, колегія дійшла висновку, що вона не містить прямої заборони і обмеження для банку здійснювати зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Колегія суддів також зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального закону, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми; а обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

Зважаючи на викладене, рішення господарського суду не відповідає вимогам закону до судового рішення, в якому необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника відповідають матеріалам справи, документально обґрунтовані, базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а рішення господарського суду Львівської області від 22.10.2015р. не відповідає матеріалам справи, не ґрунтується на чинному законодавстві. Відтак, існують підстави для його скасування та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області від 22.10.2015 року у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на позивача в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.33,34,43,49,91,99,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Компанія «Галнафтоінвест» (після зміни найменування ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Омега ОСОБА_3») - задоволити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 22.10.2015р. у справі № 914/2753/15- скасувати.

3. В позові Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» відмовити повністю.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» (02098, м.Київ, вул.Дніпровська Набережна, 13, код 24262992) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Омега ОСОБА_3» (33028, м.Рівне, вул.Соборна, 112, код 23884237) 11 603,00 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Зобов»язати господарський суд Львівської області видати відповідний наказ.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

8. Матеріали справи повернути господарському суду Львівської області.

9. Повний текст постанови складено « 08» квітня 2016р.

Головуючий суддя Михалюк О.В.

суддя Мельник Г.І.

суддя Давид Л.Л.