ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р.Справа № 916/4114/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Будішевської Л.О.,

Суддів: Мишкіної М.А., Таран С.В.,

при секретарі судового засідання Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю,

від відповідача ОСОБА_2 - директор, ОСОБА_3 за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ АЛЬЯНС»

на рішення господарського суду Одеської області від 21 грудня 2015 року

у справі №916/4114/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Компанія «РАЙЗ»

до відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ АЛЬЯНС»

про стягнення 399546,37 грн.

встановив:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «Компанія «РАЙЗ» (далі-позивач, ТОВ «Компанія «РАЙЗ») звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ АЛЬЯНС» (далі-відповідач, ТОВ «АГРОХІМ АЛЬЯНС») про стягнення з останнього 399546,37 грн., у тому числі: 218931,12 грн. - основного боргу, 25201,58 грн. - пені, 18039,54 грн. - 16% річних за користування чужими коштами, 10287,17 грн. - 3% річних та 127086,96 грн. - інфляційних втрат на підставі договору поставки нафтопродуктів (ТО) №3103ПММ від 31.03.2014р. та додатків (специфікацій) до нього.

Рішенням господарського суду Одеської області від 21.12.2015р. (суддя Щавинська Ю.М.) позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ «АГРОХІМ АЛЬЯНС» на користь ПАТ «Компанія «РАЙЗ» 218931,12 грн. - основного боргу; 10000,00 грн. - пені; 17931,49 грн. - 16% річних; 6898,73 грн. - 3% річних; 127086,96 грн. - інфляційних втрат та 5939,59 грн. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішення суду про часткове задоволення позову мотивовано тим, що позивач належним чином обґрунтував та підтвердив доказами наявність заборгованості відповідача за поставлений товар.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована наступним.

При винесенні рішення від 21.12.2015р. суд не повністю дослідив підписаний сторонами договір поставки нафтопродуктів від 31.03.2014р., наявні в матеріалах справи документи, неправильно визначився з характером спірних правовідносин, не застосував закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, зокрема, ст.629 ЦК України, ст.537 ЦК України, ст.193 ГК України, ст.ст.525, 526 ЦК України. Крім того, як стверджує скаржник, суд застосував абсолютно невірне тлумачення ст.537 ЦК України, у звязку з чим прийняв помилкове рішення, яке підлягає скасуванню.

Господарським судом не було задоволено жодних клопотань, які допомогли б обєктивніше розглянути позовні вимоги позивача, не взято до уваги відзив на позовну заяву, а також не взяті судом до уваги обставини, за яких представник відповідача не зявився в останнє судове засідання.

Як далі зазначає скаржник, господарський суд, досліджуючи матеріали справи, аналізуючи наявні у справі докази, надаючи їм правову оцінку, дійшов саме такого висновку, який потрібен позивачу, не надавши можливості відповідачу долучити жодних доказів стосовно неправомірних вимог позивача.

Також, на думку скаржника, всі клопотання відповідача стосовно надання пояснень на чисельні запитання до позивача судом були відхилені, а, відповідно, і проігноровані позивачем.

Виходячи з викладеного, оскаржене рішення суду підлягає скасуванню як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач не скористався своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу, але його представник в засіданні суду заперечував проти її задоволення, вважаючи її вимоги безпідставними, а рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідача наполягав на задоволенні апеляційної скарги з підстав, викладених в останній.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, застосування норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 31.03.2014р. між публічним акціонерним товариством «Компанія «РАЙЗ» (Постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОХІМ АЛЬЯНС» (Покупець) було укладено договір поставки нафтопродуктів (ТО) №3103ПММ, згідно п.1.1 якого Продавець зобовязується поставити та передати у власність Покупця нафтопродукти в кількості в асортименті, за ціною на умовах та в строки, що передбачені в Специфікаціях до даного договору, а Покупець зобовязується прийняти товар від Продавця та оплатити його загальну вартість на умовах даного договору. Форма специфікації затверджується сторонами додатком №1. Кожна специфікація є невідємною частиною даного договору. Кожна наступна специфікація не відміняє і не припиняє дію попередніх специфікацій ні повністю, ні частково, якщо інше не зазначено в ній.

Ціна за одиницю товару погоджується сторонами в Специфікаціях до даного договору. Ціна товару включає податки та обовязкові платежі, передбачені чинним законодавством. Загальна сума даного договору становить суму вартості усього товару, поставленого Продавцем та прийнятого Покупцем протягом терміну дії договору (п.п.3.1., 3.2. договору).

Пунктом 4.2 договору сторони визначили, що розрахунки за товар здійснюються Покупцем протягом 5 банківських днів з моменту поставки товару, якщо інше не передбачено в Специфікаціях до даного договору.

У випадку прострочення Покупцем строків оплати вартості товару, Покупець зобовязується на користь Продавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення (п.6.3 договору).

Згідно п.6.4 договору, Покупець, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу Продавця зобовязаний сплати відсотки за неправомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких становить 16% річних від простроченої суми.

Позивач належним чином та в повному обсязі виконав свої зобовязання за договором поставки нафтопродуктів (ТО) №3103ПММ від 31.03.2014р., поставив відповідачу товар на загальну суму 292120,48 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

В свою чергу, відповідач після отримання від позивача товару на підставі видаткових накладних, в порушення умов договору не здійснив повну та своєчасну оплату за поставлений товар.

Заборгованість відповідача перед позивачем була частково погашена за договором уступки права вимоги від 26.11.2014р. на суму 73189,36 грн. Отже, станом на момент звернення з позовною заявою заборгованість відповідача склала 218931,12 грн.

При розгляді справи в суді першої інстанції відповідачем всупереч вимог ст.32, 33 ГПК України не надано жодних доказів на спростування існуючої заборгованості перед позивачем. Навпаки, в матеріалах справи міститься акт звірки взаєморозрахунків, складений станом на 08.12.2014р., який підписаний головним бухгалтером ТОВ «АГРОХІМ АЛЬЯНС» ОСОБА_5, скріплений печаткою ОСОБА_4, що свідчить про визнання відповідачем заборгованості в розмірі 218931,12 грн. перед позивачем.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу в розмірі 218931,12 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Нормою ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та матеріальної шкоди (п.4 ч.1 ст.611 вказаного Кодексу).

При укладенні договору поставки нафтопродуктів (ТО) №3103ПММ від 31.03.2014р. сторони узгодили, що у випадку прострочення Покупцем строків оплати вартості товару, Покупець зобовязується на користь Продавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення (п.6.3. договору).

За приписами ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст.343 ГК України пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань також врегульовано спеціальним законом Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», згідно до статей 1, 3 якого розмір пені за прострочку платежу, що встановлюється за згодою сторін, обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано (ч.6 ст.232 ГК України).

Отже, позивач мав всі правові підстави для нарахування відповідачу пені за прострочення сплати основного боргу.

Проаналізувавши розрахунок пені, зроблений позивачем та доданий до позовної заяви, а також розрахунок пені, здійснений господарським судом у звязку із неправильно визначеним позивачем періодом її нарахування, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого суду, що розмір пені становить 25124,38 грн., а не 25201,58 грн., як було заявлено позивачем.

Також, колегія суддів погоджується з твердженнями суду щодо застосування до спірних правовідносин ст.233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст.551 ЦК України, якою передбачено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Позивачем при розгляді справи не було доведено наявність будь-яких збитків, викликаних простроченням відповідача, подібні вимоги позивачем не заявлялися, приймаючи до уваги стягнення з відповідача 16% річних, 3% річних, інфляційних втрат, а також з огляду на відсутність належних банківських реквізитів позивача, суд, керуючись приписами вказаних вище норм, правомірно зменшив нараховану позивачем пеню до 10000 грн.

Стосовно вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 16% річних у сумі 18039,54 грн., 3% річних у сумі 10287,17 грн. та інфляційних втрат у розмірі 127086,96 грн., апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При укладенні договору поставки нафтопродуктів (ТО) №3103ПММ від 31.03.2014р. сторони узгодили, що Покупець, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу Продавця зобовязаний сплати відсотки за неправомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких становить 16% річних від простроченої суми (п.6.4. договору).

Апеляційний господарський суд погоджується з перерахунком сум, зроблених судом першої інстанції, а тому розмір 16% річних становить 17931,49 грн., розмір 3% річних 6898,73 грн. та розмір інфляційних втрат складає 127677,97 грн.

За твердженнями відповідача, як у договорі поставки нафтопродуктів (ТО) №3103ПММ від 31.03.2014р., так і в специфікаціях до нього та в усіх видаткових накладних позивачем вказаний неіснуючий розрахунковий рахунок в АБ «ОСОБА_6 розвитку», який з 14.12.2009р. перебуває в стадії припинення, що унеможливлювало сплату рахунків за договором поставки від 31.03.2014р.

Судова колегія з цього приводу зазначає наступне.

Пунктом 9.10. договору поставки нафтопродуктів (ТО) №3103ПММ від 31.03.2014р. сторони встановили, що усі повідомлення, що направляються однією стороною даного договору іншій повинні бути викладені письмово, скріплені підписом уповноваженої особи і печаткою відповідно сторони, і будуть вважатися надісланими належним чином, якщо вони надіслані стороні рекомендованим листом по вказаним у даному договорі адресами.

Таким чином, відповідач мав усі підстави в разі виявлення невірно зазначеного позивачем неіснуючого розрахункового рахунку, направити йому письмове повідомлення для зясування точного розрахункового рахунку ТОВ «Компанія «РАЙЗ». Тобто, відповідач повинен був здійснити відповідні дії для виконання зобовязання в частині оплати поставленого товару згідно до умов договору поставки нафтопродуктів (ТО) №3103ПММ від 31.03.2014р.

Всупереч викладеного, позивач не звертався до позивача з письмовим повідомленням, а, отже, не здійснив будь-яких дій для виконання взятих на себе зобовязань по договору поставки. Матеріали справи також не містять жодних доказів письмових звернень відповідача до позивача щодо отримання необхідної інформації для встановлення вірного розрахункового рахунку останнього.

Слід зазначити, що ч.1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Стосовно доводів скаржника про те, що акт звірки взаєморозрахунків, підписаний особою, яка займала неіснуючу посаду, не заслуговує на увагу суду, оскільки цей акт підписаний головним бухгалтером ТОВ «АГРОХІМ АЛЬЯНС» ОСОБА_5, на ньому міститься печатка ОСОБА_4, жодні підстави вважати, що це зроблено не уповноваженою особою, у суду відсутні.

Посилання на неналежним чином оформлені специфікації до договору поставки з огляду на відсутність в них повної інформації щодо Покупця, взагалі не місять під собою будь-яке підґрунтя, адже всі вказані специфікації були підписані з боку відповідача та під час підписання останнім не надано жодних зауважень щодо їх оформлення.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції не надано жодних додаткових пояснень та відповідних доказів, які б спростували висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, та всупереч вимог ст.33 Господарського процесуального кодексу України не доведені ті обставини, на які скаржник посилався, як на підставу своїх вимог. Більш того, апеляційна скарга взагалі не містить обґрунтованих посилань на те, чому рішення суду є незаконним та які норми були чинного законодавства були порушені судом при прийнятті оскарженого рішення.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105

Господарського процесуального кодексу України,

апеляційний господарський суд

постановив:

Рішення господарського суду Одеської області від 21 грудня 2015 року у справі №916/4114/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 11.04.2016р.

Головуючий суддя: Будішевська Л.О.

Судді: Мишкіна М.А.

ОСОБА_7