ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

31.03.16р. Справа № 916/5031/15

За позовом Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси", м. Одеса

до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору на комплексне банківське обслуговування від 02.02.2015р. № ТГО-297/15

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1, дов. № 2857-К-О від 06.08.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство "Теплопостачання міста Одеси" звернулось до господарського суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір на комплексне банківське обслуговування від 02.02.2015р. № ТГО-297/15, укладений із Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк".

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що спірний договір суперечить положенням п. 6 ст. 4 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" від 24.05.2012р. № 4851-VI та повинен бути визнаний недійним в силу приписів п. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач позовні вимоги не визнав. У відзиві на позов зазначив, що спірний договір укладений сторонами відповідно до вимог чинного законодавства та правові підстави для визнання його недійсним позивачем не доведені. Крім того, вказує, що в обґрунтування своїх доводів про перевищення вартості послуг, наданих позивачу банком за спірним договором, позивач посилається на складену ним довідку про розрахунки за договором від 16.12.2015р., але при цьому, незрозуміло на підставі чого та яких саме розрахункових документів були зроблені зазначені у довідці висновки щодо вартості послуг банку у 2015-2016рр., адже жодного акту виконаних робіт або будь-якого іншого документу, підтверджуючого зазначені суми та розрахунки позивачем суду не надано. Відповідач вважає, що закупівля послуг з прийому платежів від населення, що була вчинена позивачем на підставі оскаржуваного договору, за своєю природою не може належати до тих закупівель, що вчинені саме для здійснення перелічених у ст. 2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" видів діяльності, а саме для забезпечення виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, у звязку із чим спірний договір не суперечить чинному законодавству. Просив в позові відмовити.

В судове засідання 31.03.2016р. представник позивача не зявився. Про причини неявки суд не повідомив.

Господарський суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача, оскільки про час та місце розгляду справи останній повідомлений належним чином, про що свідчить підпис представника у повідомленні про перерву від 22.03.2016р.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, у судовому засіданні оголошувалася перерва з 22.03.2016р. по 31.03.2016р.

В порядку ст.85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

02.09.2015р. між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (банк) та Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» (клієнт) укладений договір на комплексне банківське обслуговування № ТГО-297/15 (надалі - Договір), відповідно до умов якого банк здійснює комплексне банківське обслуговування клієнта з урахуванням його специфіки роботи та видів діяльності за наступними послугами: приймання платежів через каси структурних підрозділів банку, банкомати, термінали самообслуговування; систему Інтернет - банкингу Приват 24 та прийом регулярних платежів (п. 1.1 Договору).

У додатку 1.1 до Договору сторонами встановлений розмір винагороди банку, що становить 1,5 % від усіх видів прийнятих на користь клієнта платежів (п. 1.1 додатку).

За умовами п. 1.4 додатку 1.1 до Договору банк отримує винагороду за приймання платежів у визначеному в п. 1.1 вказаного додатку розмірі на підставі платіжних доручень із зазначенням у призначенні платежу: „Винагорода банка згідно додатку Договору від __.__.201_р. №__, без ПДВ, не пізніше третього операційного дня, наступного за днем, коли платежі, прийняті на користь клієнта, були зараховані на транзитний рахунок банку. За результатами місяця оформлюється акт виконаних робіт за надані послуги, підписаний обома сторонами.

Згідно п. 5.1 Договору даний Договір укладений, набирає чинності з дня його підписання та скріплення печатками обома сторонами та завершує свою дію 31.12.2016р., а в частині взаєморозрахунків до повного їх виконання.

Обґрунтовуючи поданий позов Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» посилається на те, що в силу п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 10.04.2014р. № 1197-VIІ позивач є замовником в розумінні Закону № 1197-VIІ та відповідно є суб'єктом, на якого поширюється дія вказаного Закону.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 2 Закону № 1197-VIІ особливості здійснення процедур закупівлі, визначених цим Законом, встановлюються окремими законами для юридичних осіб, які провадять діяльність у таких сферах, зокрема, забезпечення виробництва, транспортування та постачання теплової енергії.

Законом України «Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності» від 24.05.2012р. № 4851-VI визначені умови закупівель за власні кошти, у тому числі для теплопостачальних підприємств, без застосування процедур закупівель, передбачених Законом № 1197-VIІ.

В силу ч. 3 ст. 2 Закону № 4851-VI, дія цього Закону розповсюджується на КП „Теплопостачання міста Одеси, у випадку здійснення ним закупівель товару (товарів), послуги (послуг), вартість яких дорівнює або перевищує 1 мільйонів гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень.

Як зазначає позивач, відповідно до довідки фінансово-економічної служби від 16.12.2015р. вартість наданих у 2015 році послуг за спірним договором вже складає 293 200 грн., а очікувана вартість послуг у 2016 році, до моменту закінчення визначеного сторонами строку дії Договору, буде складати 2 315 600 грн. Отже, загальна вартість послуг за Договором без процедури закупівель становить суму в розмірі 2 608 800 грн., а відтак в силу ст. 1 та ст. 2 Закону № 4851-VI на закупівлю наданих банком послуг за спірним договором, розповсюджуються норми Закону № 4851-VI, та при закупівлі зазначених послуг мала бути проведена вищначена цим Законом процедура закупівлі.

Таким чином, на думку позивача, при укладенні договору на комплексне банківське обслуговування від 02.02.2015р. № ТГО-297/15 сторонами порушено норми Законів № 4851-VI та № 1197-VIІ щодо обов'язковості проведення процедур закупівель, передбачених цими Законами перед укладенням договору, що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійним в силу приписів п. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, господарський суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умова договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. п. 1, 2, 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

З преамбули до Закону України "Про здійснення державних закупівель" від 10.04.2014р. № 1197-VIІ (надалі - Закон № 1197-VIІ) вбачається, що наведений нормативно-правовий акт встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. Метою цього Закону є створення конкурентного середовища у сфері державних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

У преамбулі до Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" від 24.05.2012р. № 4851-VI (що був чинний на момент укладання оспорюваного правочину) (надалі - Закон № 4851-VI) визначено, що наведений Закон встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності.

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 2 Закону № 4851-VI (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного правочину) дія вказаного нормативно-правового акту поширюється на суб'єктів, які є замовниками відповідно до статті 1 цього Закону України та провадять діяльність у сферах, визначених ст.5 Закону України "Про природні монополії", та/або у таких сферах: забезпечення виробництва, транспортування та постачання теплової енергії; забезпечення виробництва, передачі та постачання електричної енергії; забезпечення виробництва, транспортування та постачання питної води; забезпечення функціонування централізованого водовідведення; надання послуг з користування інфраструктурою залізничного транспорту загального користування; забезпечення функціонування міського електричного транспорту та експлуатація його об'єктів для надання послуг з перевезення; надання послуг автостанцій, портів, аеропортів; надання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден; надання послуг поштового зв'язку; геологічне вивчення (у тому числі дослідно-промислова розробка родовищ) нафтогазоносних надр, родовищ вугілля та інших видів твердого палива; забезпечення функціонування та експлуатація телекомунікаційних мереж фіксованого зв'язку загального користування або надання загальнодоступних телекомунікаційних послуг; забезпечення транспортування, зберігання, переробки нафти та нафтопродуктів сирих.

Дія цього Закону поширюється на закупівлі замовниками товарів, робіт і послуг, які здійснюються за рахунок власних коштів за умови, що вартість закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень.

З аналізу норм вказаних Законів вбачається, що можливість застосування Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" до окремих правовідносин пов'язується з сукупністю таких умов: замовником є особи, що відповідають вимогам ст. 1 вказаного Закону України; закупівля здійснюється замовниками саме для здійснення діяльності, яка визначена ст. 2 вказаного нормативно-правового акта; закупівля здійснюється, в тому числі, за рахунок власних коштів за умови, що вартість закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень.

Як встановлено судом, Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» створено на підставі рішення від 27.06.2006р. за № 101-У, виданого засновником підприємства - Одеською міською радою, шляхом злиття КП «Одесатеплоенерго» та КП «Одестеплокомуненерго».

Підприємство діє на підставі Статуту (нова редакція), затвердженого рішенням Одеської міської ради від 22.11.2011р. №1535-У. Державну реєстрацію Статуту проведено 16.12.2011р.

Згідно п.2.1.1 Статуту підприємства, метою його створення є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією.

Єдиним засновником комунального підприємства є Одеська міська рада, тому, відповідно до ст. 78 ГК України, КП «Теплопостачання міста Одеси» вважається комунальним унітарним підприємством і є суб'єктом господарювання, діяльність якого регулюється спеціальними законами з питань здійснення закупівель.

Однак, виходячи зі змісту ч. 3 ст. 2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності", наявність у позивача статусу замовника у відповідності до положень Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" не свідчить про безумовне застосування при укладанні КП "Теплопостачання міста Одеси" договорів на закупівлю товарів, робіт та послуг процедур, передбачених вказаним нормативно-правовим актом та Законом України "Про здійснення державних закупівель", оскільки при визначенні порядку укладання відповідного правочину необхідно, в першу чергу, виходити зі сфери діяльності, в якій наведені послуги будуть використовуватись та з якою метою.

При вирішенні питання стосовно необхідності проведення закупівлі за визначеними процедурами, необхідно враховувати, що закупівля товарів, робіт та послуг повинна безсумнівно здійснюватись саме для здійснення діяльності у сферах, перелічених у ст. 2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності".

Тобто, придбані товари, роботи та послуги повинні використовуватись саме у вказаних сферах діяльності і їх відсутність фактично повинна обумовлювати неможливість суб'єкта господарювання здійснювати певний вид господарської діяльності.

У ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" від 02.06.2005р міститься визначення наступних термінів:

- виробництво теплової енергії - господарська діяльність, пов'язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору;

- транспортування теплової енергії - господарська діяльність, пов'язана з передачею теплової енергії (теплоносія) за допомогою мереж на підставі договору;

- постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Отже, закупівля послуг з прийому платежів від населення, що була вчинена позивачем на підставі договору від 02.09.2015р. № ТГО-297/15, за своєю природою не може належати до тих закупівель, що вчинені саме для здійснення перелічених у ст. 2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" видів діяльності, а саме для забезпечення виробництва, транспортування та постачання теплової енергії.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Дослідивши надані позивачем в обґрунтування позовних вимог докази, в тому числі копію довідки про розрахунки за спірним договором від 16.12.2015р., складену начальником фінансово-економічної служби КПР „Теплопостачання міста Одеси, суд погоджується із запереченнями відповідача щодо недоведеності належними доказами зазначених у довідці розмірів вартості винагороди банку за період з 11.09.2015р. по 14.12.2015р., а також загальної вартості очікуваних послуг в розмірі 2 315 600 грн. 00 коп., оскільки вказана сума є лише припущенням позивача.

За встановлених обставин, посилання позивача на той факт, що зміст оспорюваного договору суперечить положенням п. 6 ст. 4 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" від 24.05.2012р. № 4851-VI, як на підставу визнання його недійсним, на думку суду є необґрунтованим, у звязку із чим господарський суд вважає, що спірний договір на комплексне банківське обслуговування від 02.02.2015р. № ТГО-297/15 укладений відповідно до норм чинного законодавства та правові підстави для визнання зазначеного правочину недійсним відсутні.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі статтею 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 36, 43, 45, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено 05.04.16р.