РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2016Справа №910/32117/15
За позовом Українського товариства охорони пам'яток історії та культури

до Національного музею народної архітектури та побуту України

про стягнення грошових коштів

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: Кагарлицький І.Г. - за довіреністю від 13.11.2015р.;

від відповідача: не з'явились.

В судовому засіданні 08 лютого 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

У грудні 2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Українського товариства охорони пам'яток історії та культури (позивач) до Національного музею народної архітектури та побуту України (відповідач) про стягнення 74 835,00 грн. основного боргу, 15 867,37 грн. пені, 11 117,15 грн. інфляційних втрат, 1 679,17 грн. 3% річних.

В судовому засіданні 28.01.2016 року позивач звернувся до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача 99 780,00 грн. основного боргу, 13 644,91 грн. втрат від інфляції, 2 993,40 грн. 3% річних, 18 951,69 грн. пені. Вказана заява прийнята судом до розгляду на підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов Договору № 46/5-15 на оперативно-технічне обслуговування та послуги з утримання і експлуатації корпусу № 19 від 02.03.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2015 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі №910/32117/15. Розгляд справи призначено на 25.01.2016 року.

22.01.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду.

В судове засідання, призначене на 25.01.2016 року, представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав усні пояснення, відповів на запитання суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2016 року відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 08.02.2016 року.

08.02.2016 року через канцелярію до суду від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв'язку із тим, що копія позовної заяви та додані до неї матеріали йому не направлялись.

Відповідно до змісту ст. 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому, перелік таких обставин наведений у зазначеній статті Господарського процесуального кодексу України.

Суд звертає увагу позивача на те, що є обмеженим строками вирішення спору по суті, встановленими приписами ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З огляду на викладене, враховуючи те, що про день, час та місце проведення судового засідання відповідач був повідомлений належним чином та не був позбавлений права і можливості ознайомитися з матеріалами справи, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про відкладення розгляду справи підлягає відхиленню.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2015 року між Українським товариством охорони пам'яток історії та культури (виконавець) та Національним музеєм народної архітектури та побуту України (замовник) укладено Договір № 46/5-15 на оперативно-технічне обслуговування та послуги з утримання і експлуатації корпусу № 19 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого виконавець здійснює на користь замовника технічний нагляд, обслуговування та ремонту зовнішніх інженерних мереж, тепло-, енерго-, водопостачання та водовідведення, технічне обслуговування об'єктів зовнішнього освітлення та послуги з утримання і експлуатації корпусу № 19.

Підпунктом 2.2.4. пункту 2.2. Договору сторони погодили, що замовник зобов'язаний підписати наданий виконавцем акт приймання-передавання до 15 числа місяця, наступного за місяцем, в якому надавалися послуги або надати мотивовану відмову від його підписання. У випадку ненадання мотивованої відмови про не підписання акта приймання передавання на протязі 2 банківських днів після його отримання, роботи вважаються сторонами виконаними у відповідності до умов договору.

Згідно з п. 3.1. Договору замовник здійснює оплату за надані послуги згідно з п. 1.1. Договору, та відповідно з додатками, що є невід'ємною частиною договору, яка становить загальну вартість на рік 99 780,00 грн. без ПДВ та у строки передбачені п. 3.2. договору.

Відповідно до п. 3.2. Договору оплата з відшкодування вартості наданих послуг здійснюється замовником на користь виконавця у сумі, визначеній п. 3.1. договору, не пізніше 3 банківських днів.

Згідно з п. 4.2. Договору у разі невиконання зобов'язань замовником, передбаченим п. 3.1. замовник повинен сплатити на користь виконавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочки.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 року. Умови договору розповсюджуються на відносини, що виникли між сторонами з 01.01.2015 року відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України.

Позивачем направлено відповідачу акти виконаних робіт за січень-грудень 2015 року на загальну суму 99 780,00 грн.

Позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання умов Договору № 46/5-15 на оперативно-технічне обслуговування та послуги з утримання і експлуатації корпусу № 19 від 02.03.2015 року щодо сплати наданих послуг, у зв'язку із чим просить стягнути з останнього 99 780,00 грн. основного боргу, 13 644,91 грн. втрат від інфляції, 2 993,40 грн. 3% річних, 18 951,69 грн. пені

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, зобов'язаною та управненою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач у період з січня 2015 року по грудень 2015 року направив відповідачу акти виконаних робіт за січень-грудень 2015 року на загальну суму 99 780,00 грн.

Проте, послуги за Договором відповідно до отриманих актів відповідачем не сплачені, зворотного суду не наведено.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В частині 1 статті 553 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що строк оплати вартості послуг згідно умов Договору настав, доказів оплати таких послуг станом на день розгляду справи відповідачем не надано, обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з останнього 99 780,00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення 13 644,91 грн. втрат від інфляції, 2 993,40 грн. 3% річних та 18 951,69 грн. пені, суд повідомляє наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат позивача, суд, з урахуванням умов Договору, фактичних обставин справи, дійшов висновку про арифметичну невірність останнього, за розрахунком суду з відповідача підлягає стягненню 934,23 грн. 3% річних та 1 627,34 грн. інфляційних втрат.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені наданий позивачем, з урахуванням умов Договору, ст. 232 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про неправильність останнього, за розрахунком суду з відповідача підлягає стягненню 15 819,90 грн. пені.

Судові витрати, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України (01010, м. Київ, вулиця Лаврська, будинок 9, корпус 19, ідентифікаційний код 03922125) на користь Українського товариства охорони пам'яток історії та культури (01015, м. Київ, вулиця Лаврська, будинок 9, корпус 19, ідентифікаційний код 03922197), грошові кошти: 99 780,00 грн. (дев'яносто дев'ять тисяч сімсот вісімдесят гривень) основного боргу, 934,23 грн. (дев'ятсот тридцять чотири гривні 23 копійки) 3% річних, 1 627,34 грн. (одна тисяча шістсот двадцять сім гривень 34 копійки) інфляційних втрат, 15 819,90 грн. (п'ятнадцять тисяч вісімсот дев'ятнадцять гривень 90 копійок) пені та 1 772,42 (одна тисяча сімсот сімдесят дві гривні 42 копійки) судового збору. Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Копію даного рішення направити відповідачу у справі № 910/32117/15.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 29.02.2016 року.

Суддя Ю.В. Цюкало