ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2016 р. Справа № 922/6197/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя

ОСОБА_1, суддя Лакіза В.В.,

при секретарі Міракові Г.А.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 за довіреністю від 29.01.2016р.; ОСОБА_3 за довіреністю від 25.01.2016р.

відповідача - ОСОБА_4 за довіреністю від 14.12.2015р. №248-1359,

розглянувши у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Комункомплект", м. Харків, (вх. 415 Х/2), на рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2016р. у справі №922/6197/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Комункомплект", м. Харків,

до відповідача Державного підприємства заводу "Електроважмаш", м. Харків,

про стягнення

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.01.2016р. (суддя Светлічний Ю.В.) позов задоволено частково; в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором №266-01/303 від 25.07.2014 р. у розмірі 43082,94 грн.; за договором №266-01/305 від 26.08.2014р. у розмірі 19712,34 грн. - провадження у справі припинено; стягнуто з Державного підприємства заводу "Електроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Комункомплект" пеню за договорами: №266-01/303 від 25.07.2014 р. в розмірі 5086,14 грн.; №266-01/305 від 26.08.2014р. у розмірі 2129,46 грн., 1% річних від простроченої суми за договорами: №266-01/303 від 25.07.2014 р. в розмірі 246,70 грн.; №266-01/305 від 26.08.2014р. у розмірі 112,87 грн., інфляційні втрати за договорами: №266-01/303 від 25.07.2014 р. у розмірі 16931,67 грн.; №266-01/305 від 26.08.2014р. у розмірі 8570,60 грн. та судовий збір у розмірі 496,16 грн.; в частині позовних вимог щодо стягнення 2165,51 грн. - у позові відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду в частині припинення провадження у справі мотивоване наявністю заяви про залік зустрічних однорідних вимог, яка не оскаржена та не визнана недійсною, тому зобовязання по стягненню основної суми заборгованості припинилось зарахуванням зустрічних однорідних вимог; в частині стягнення пені, інфляційних, 1% річних - позовні вимоги є обґрунтованими.

ТОВ "Торгівельний будинок "Комункомплект" з рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2016р. у справі №922/6197/15 частково, в частині припинення провадження у справі щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором №266-01/303 від 25.07.2014 р. у розмірі 43082,94 грн.; за договором №266-01/305 від 26.08.2014р. у розмірі 19712,34 грн.; задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача основної заборгованості за договором №266-01/303 від 25.07.2014р. у розмірі 43082,94 грн.; за договором №266-01/305 від 26.08.2014р. у розмірі 19712,34 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що господарський суд першої інстанції, приймаючи до відома заяву про зарахування однорідних зустрічних вимог, не врахував всі обставини по справі, оскільки дана заява стосується інших договорів, спір з приводу яких не вирішено у судовому порядку.

Розпорядженням секретаря другої судової палати від 16.02.2016р. у звязку з відпусткою судді Шутенко І.А. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Плахова О.В., судді Здоровко Л.М., судді Лакізи В.В.

На виконання ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 16.02.2016р. апелянт надав клопотання про долучення до матеріалів справи квитанцію від 14.03.2016р. №ПН452371 (вх. 2763 від 14.03.2016р.).

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. 2764 від 14.03.2016р.), в якому просить прийняти постанову, якою апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду залишити без змін.

У судовому засіданні 14.03.2016р. оголошено перерву до 04.04.2016р.

Від відповідача надійшла заява про долучення додаткових документів про справі №922/6197/15 (вх. 3470 від 30.03.2016р.).

Від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи копій документів (вх. 3584 від 04.04.2016р.).

У судовому засідання 04.04.2016р. представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Між позивачем (постачальник) та відповідачем (замовник) укладено договір поставки продукції №266-01/303 від 25.07.2014р. та договір поставки №266-01/305 від 26.08.2014р.

Згідно з п. п. 1.1., 1.2. договорів поставки позивач зобов'язується поставити продукцію у власність відповідача, відповідач зобов'язується прийняти від позивача продукцію та оплатити її в порядку, передбаченому цим договором. Найменування, номенклатура, кількість та ціна за одиницю продукції, а також код і назва, згідно Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016:2010, вказуються у специфікації №1 (додаток №1), яка є невід'ємною частиною цього договору.

У відповідності до п.п. 3.1. договору поставки від 25.07.2014 року за №266-01/303, загальна сума договору складає 67922, 34 грн. в тому числі ПДВ 20% 11320, 39 грн.

За умовами договору поставки від 26.08.2014р. за №266-01/305, загальна сума цього договору складає 26598,66 грн. в тому числі ПДВ 20% 4433,11грн.

Згідно з пунктом 4.1. договорів поставки відповідач здійснює оплату продукції протягом 60 днів календарних днів з моменту постачання і приймання її за якістю та кількістю.

Відповідач прийняв товар на виконання поставки продукції за договором №266-01/303 від 25.07.2014р., що підтверджується видатковими накладними: №ТД-0929 від 22.08.2014 р. на суму 55006,14грн.; №ТД-1268 від 16.10.2014р. на суму 11916,00 грн. (а.с. 32-33). грн. Датою останньої продукції є 16.10.2014р., тому 15.12.2014р. - є останнім днем оплати за поставлену продукцію.

Відповідач прийняв товар на виконання поставки продукції за договором №266-01/305 від 26.08.2014р., що підтверджується видатковими накладними: № ТД- 1100 від 15.09.2014р. на суму 6886,32 грн., №ТД-1175 від 25.09.2014р. на суму 19712,34 грн. (а.с. 34-35). Датою останньої поставки продукції є 25.09.2014р., а тому 24.11.2014р. - є останнім днем оплати за поставлену продукцію.

Відповідач, отримавши товар, оплатив його частково, у зв'язку із чим виникла заборгованість перед позивачем за договором №266-01/303 від 25.07.2014 р. у розмірі 43082,94 грн.; за договором №266-01/305 від 26.08.2014р. у розмірі 19712,34 грн. За таких обставин, ТОВ «Торгівельний будинок «Комункомплект», вважаючи свої права порушеними, звернувся до господарського суду першої інстанції з позовом до ДП завод «Електроважмаш» про стягнення основної суми заборгованості за договорами №266-01/303 від 25.07.2014р. та №266-01/305 від 26.08.2014р., а також пені, річних та інфляційних.

ДП завод «Електроважмаш» звернувся до господарського суду з зустрічною позовною заявою про стягнення заборгованості за договором №266-01/278 від 18.04.2014р. та №266-01/268 від 31.03.2014р. про поставку продукції.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.12.2015р. повернуто вищезазначену зустрічну позовну заяву у звязку з тим, що предметом зустрічного позову є стягнення грошових коштів за іншими договорами, укладеними між позивачем та відповідачем. На думку суду першої інстанції предмет зустрічного позову не пов'язаний із первісним позовом.

25.01.2016р. господарським судом Харківської області винесено рішення, яким позов задоволено частково з підстав, зазначених вище.

Колегія суддів не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено вище, відповідачем не було виконано належним чином умов укладених між сторонами договорів №266-01/303 від 25.07.2014р. у розмірі 43082,94 грн. та №266-01/305 від 26.08.2014р. у розмірі 19712,34 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з вимогами позивача та вважає, що вони є обґрунтованими щодо стягнення з відповідача на користь позивача за неналежне виконання умов договорів №266-01/303 від 25.07.2014р. та №266-01/305 від 26.08.2014р. основної суми заборгованості за поставлений товар.

Колегія суддів не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог позивача в частині стягнення частково основної суми заборгованості шляхом задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на адресу ТОВ «Торгівельний будинок «Комункомплект» направлено заяву від 13.07.2015р. вих. №248-357 про припинення зобовязанням за договорами №266-01/303 від 25.07.2014р. та №266-01/305 від 26.08.2014р. зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

В обґрунтування поданої заяви відповідач посилається на те, що між позивачем (постачальник) та відповідачем (замовник) укладено наступні договори поставки продукції: №266-01/268 від 31.03.2014р.; №266-01/278 від 18.04.2014р., відповідно до умов яких позивач зобов'язується поставити, а відповідач оплатити продукцію передбачену договором.

На виконання умов договору №266-01/268 від 31.03.2014р. відповідачу поставлений позивачем агрегат насосний центробіжний для хімічних виробництв ХМ-50-32-125 в кількості 2 шт., що підтверджується видатковою накладною від 19.05.5014р. №ТД-0404 (а.с. 72).

18.06.2014р. на виконання умов договору №266-01/278 від 18.04.2014р. за видатковою накладною №ТД-0533 відповідачу поставлений позивачем насос хімічний ХМ 65-50-160 К-5 (Q=25 мЗ/год, Н=32 м) в комплекті з електродвигуном АИР 112 М2 N7,5 квт, n=2890 об/хв в кількості - 1 шт. (а.с. 73).

Таким чином з моменту поставки товару (19.05.5014р. та 18.06.2014р.) у покупця (відповідача) не виникало претензій та суперечок щодо якості поставленої продукції, що зберігалася на складі відповідача.

При огляді перед монтажем спеціалістами цеху №12 виявлено фактичну невідповідність типу поставленого товару (фактично поставлено інший товар), про що 19.11.2014р. складено акти №266-13 та №266-14.

Згідно з висновками комісії насос КМ 65-50-160 К-5 (по накладній ХМ-65-50-160 К-5) в кількості 1 шт., та насоси КМ-50-32-125 (по накладній ХМ-50-32-125) не підлягають використанню на ДП "ЗАВОД "ЕЛЕКТРОВАЖМАШ" та підлягають поверненню постачальнику з наступною заміною на насоси, які заявлені ДП "ЗАВОД "ЕЛЕКТРОВАЖМАШ" в специфікації до договору.

Крім того, відповідач посилається на висновок експерта від 19.05.2015р. №34 в межах кримінального провадження за №0000045, в якому зазначено про те, що з урахуванням актів №266-14 та №266-13 від 19.11.2014р., поставка ТОВ "ТБ "Комункомплект" на адресу ДП "ЗАВОД "ЕЛЕКТРОВАЖМАШ" агрегатів насосних центробіжних для хімічних виробництв ХМ-50-32-125 в кількості 2т. та насосу хімічного ХМ-65-50-160 К-5 у виконання умов договору №266-01/268 31.03.2014р. та №266-01/278 від 18.04.2014 не підтверджується. Оплата ДП "ЗАВОД "ЕЛЕКТРОВАЖМАШ" по договорам №266-01/268 від 31.03.2014 та 266-01/278 від 18.04.2014 за поставку агрегатів насосних центробіжних для хімічних виробництв ХМ-50-32-125 в кількості 2 шт. та насосу хімічного ХМ-65-50-160 К-5 ТОВ "ТБ "Комункомплект" виходячи з платіжних доручень проведена на загальну суму 74100,00 грн., в тому числі: по договору №266-01/268 від 31.03.2014 - платіжне доручення №427 від 14.08.2014р. на суму 48000,00 грн.; по договору №266-01/278 від 18.04.2014 - платіжне доручення №756 від 30.09.2014р. на суму 26100,00 грн.

Таким чином, на думку відповідача, у позивача виникло зобов'язання за укладеними договорами №266-01/268 від 31.03.2014р.; №266-01/278 від 18.04.2014р. у зв'язку з поставкою продукції неналежної якості у сумі 74100,00грн.

А також, відповідач зазначає про те, що на той час існувала заборгованість ДП "ЗАВОД "ЕЛЕКТРОВАЖМАШ" перед ТОВ "ТБ "Комункомплект" у сумі 62795,28 грн. що виникла по договорам №266-01/303 від 25.07.2014 та №266-01/305 від 26.08.2014р.

З викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, про те, що як у ТОВ "ТБ "Комункомплект", так і у ДП "ЗАВОД "ЕЛЕКТРОВАЖМАШ" існували грошові зобов'язання один перед одним строк виконання яких настав, отже, заява про зарахування однорідних зустрічних вимог підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 602 Цивільного кодексу України унормовано, що не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Крім того, відповідно до статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 3 вказаної статті).

Частиною 3 статті 203 Кодексу унормовано, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Таким чином, для припинення зобов'язань зарахуванням необхідна наявність кількох умов. По-перше, зарахування можливе у разі, коли зобов'язання є зустрічним. Для зарахування необхідна наявність двох зобов'язань. При цьому особа, яка виступає кредитором з першого з них, повинна бути боржником з другого, і навпаки - боржник з першого зобов'язання повинен бути кредитором з другого з них. По-друге, вимоги, що підлягають зарахуванню, мають бути однорідними. У зв'язку з цим, як правило, зарахуванню підлягають вимоги за грошовими зобов'язаннями або за будь-якими іншими зобов'язаннями, предмет яких визначений родовими ознаками. Різнорідні зобов'язання зарахуванням припинені бути не можуть. По-третє, для зарахування взаємної вимоги важливе значення має час виконання зобов'язань. Зарахування можливе лише у разі, коли строк виконання зобов'язання настав або не вказаний чи визначений моментом затребування.

Припинення зобов'язання зарахуванням означає відсутність предмета спору за умови, якщо між сторонами не залишилися спірних (неврегульованих) питань; наприклад, якщо позивач заперечує існування своєї заборгованості перед відповідачем, у господарського суду немає підстав для висновку про відсутність предмета спору.

Однак, вказані норми чинного законодавства залишені судом поза увагою. Водночас, для вирішення даного спору, необхідно достеменно встановити наявність чи відсутність умов, за яких законодавець передбачає можливість припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, з урахуванням положень чинного законодавства, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

В матеріалах справи, відсутні докази наявності зустрічних зобов'язань, оскільки укладені договори поставки, за яким постачальник (позивач) зобовязується поставити продукцію у власність відповідача, відповідач зобов'язується прийняти від позивача продукцію та оплатити її в порядку, передбаченому цим договором. Однак, відповідач посилається на те, що позивач поставив продукцію неналежної якості, у зв'язку з чим просить повернути сплачені за неї кошти. Однак, доказів, що свідчили б про виникнення заборгованості позивача перед відповідачем внаслідок протиправних дій позивача відповідач не надав. Таким чином, відсутня наявність двох зобов'язань, при яких особа (позивач), яка виступає кредитором в першому з них, повинна бути боржником за другим зобовязанням. І навпаки - боржник (відповідач) за першим зобов'язанням повинен бути кредитором в другому.

Крім того, господарським судом першої інстанції не встановлено та не підтверджено належними та допустимими доказами виникнення заборгованості позивача (постачальника) перед відповідачем у звязку із поставкою продукції неналежної якості.

Посилання на висновок експерта, отриманий в межах кримінального провадження, колегією суддів не приймається, оскільки даний доказ не узгоджується із доказами, що знаходяться в матеріалах даної справи, що свідчать про здійснення позивачем поставки обладнання на умовах договорів №266-01/268 від 31.03.2014р.; №266-01/278 від 18.04.2014р., згідно поданих відповідачем заяв, та прийняття цього обладнання представником відповідача під час приймання без зауважень щодо кількості та якості. Обставини, на які посилається відповідач, в обґрунтування наявності зобовязань позивача перед відповідачем, а саме невідповідність товару, який поставлявся за вказаними договорами, та який був виявлений відповідачем на власному складі, були зясовані відповідачем після спливу тривалого терміну, під час якого вказане обладнання знаходилось на складі відповідача.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог, відповідач посилається, зокрема і на вищезазначений висновок експерта. Однак, колегія суддів не може прийняти даний висновок експерта в якості доказу у справі ще й у зв'язку з тим, що обставини, які не потребують доказуванню, можуть бути встановлені у рішенні суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, або у вироку суду в кримінальному провадженні або постанові суду у справі про адміністративне правопорушення. Відповідач посилається на висновок експерта у кримінальному провадженні, яке ще не закінчено, в т.ч. шляхом винесення судом відповідного вироку.

Колегія суддів, зазначає, що предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за договором №266-01/303 від 25.07.2014р. та №266-01/305 від 26.08.2014р. А заборгованість за договором №266-01/278 від 18.04.2014р. та №266-01/268 від 31.03.2014р. про поставку продукції не є предметом розгляду даної справи, крім того, дана заборгованість позивача перед відповідачем за поставку неналежної якості продукції не доведено належними доказами, зокрема відсутнє судове рішення, яким встановлені обставини щодо заборгованості постачальника (позивача) перед відповідачем (покупцем) за поставку продукції неналежної якості за договором №266-01/278 від 18.04.2014р. та №266-01/268 від 31.03.2014р.

Крім того, матеріали справи містять докази того, що позивач не погодився із заявою відповідача про проведення заліку, про що свідчать лист позивача на адресу відповідача від 04.09.2015р. №37 з додатками до нього актів звірок взаємних розрахунків за укладеними договорами (а.с. 95), а також запереченням на акт звірки взаєморозрахунків за підприємством від 04.09.2015р. (а.с. 97-98), в жодному з яких не враховано заяву відповідача про залік зустрічних однорідних вимог, навпаки зазначено заборгованість відповідача перед позивачем.

Отже, колегія суддів, не приймає до уваги наявність заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, направленої відповідачем позивачу. Тому в цій частині колегія суддів не погоджується з відповідним висновком господарського суду першої інстанції та вважає за можливим задовольнити позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, що виникла у звязку із невиконанням відповідачем умов договорів поставки №266-01/303 від 25.07.2014 та №266-01/305 від 26.08.2014р. в сумі 62795,28 грн.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача пені, 3% річних у та інфляційних нарахувань.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно з ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 4 статті 231 Господарського Кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 ст. 232 Господарського Кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 10.4. договорів була передбачена відповідальність відповідача за порушення термінів оплати, передбачених цим договором, постачальник має право пред'явити замовнику вимогу про сплату пені в розмірі 0,1% від суми простроченої оплати за кожен день прострочення, але не більше однієї облікової ставки НБУ.

Позивачем нараховано пеню у розмірі 5086,14 грн. за договором №266-01/303 від 25.07.2014р., пеню 2129,46 грн. за договором №266-01/305 від 26.08.2014 за прострочення взятих на себе зобовязань за вищезазначеними договорами. Колегія суддів погоджується з даним розрахунком та прийшла до висновку про задоволення вимог в цій частині.

Згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 10.5 договору за порушення строку оплати продукції, передбачених цим договором, постачальник має право вимагати оплату 1% річних та індексу інфляційних втрат.

Перевіривши наданий позивачем у позовній заяві розрахунок 1% річних у сумі 394,24 грн. за невиконання договору №266-01/303 від 25.07.2014р. та 191,72 грн. за невиконання договору №266-01/305 від 26.08.2014р. колегія суддів дійшла висновку, що вони не суперечать нормам чинного законодавства та підлягають стягненню з відповідача у повній мірі.

А також, колегія суддів погоджується з вимогою позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат з огляду на наступне.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Оскільки, індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути заборгованість з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми.

Колегія суддів дійшла до висновку, що відповідач повинен сплатити інфляційні у розмірі 8614,29грн. за договором №266-01/303 від 25.07.2014р. та суму інфляційних втрат 18827,24 грн. за договором №266-01/305 від 26.08.2014.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про припинення провадження у справі в частині вимог позивача шляхом задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог та прийшла до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати по сплаті судового збору та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у розмірі 1470,57 грн. за подання позовної заяви та 1617 грн. за подання апеляційної скарги з вимогами майнового характеру у даному разі, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п.2 ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Комункомплект", м. Харків, задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2016р. у справі №922/6197/15 скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства заводу "Електроважмаш" (61089, м. Харків, пр. Московський, б. 299, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Комункомплект" (61115, м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 3, ) суму основної заборгованості у розмірі 43082,94 грн., пеню 5086,14 грн., 1%річних 394,24 грн., суму інфляційних втрат 8614,29грн. за договором №266-01/303 від 25.07.2014р. та суму основної заборгованості 19712,34 грн., пеню 2129,46 грн., 1% річних 191,72 грн., суму інфляційних втрат 18827,24 грн. за договором №266-01/305 від 26.08.2014; судовий збір у розмірі 1470,57 грн. за подання позовної заяви та 1617 грн. за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Повний текст постави складено 08.04.2016р.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя В.В. Лакіза