ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2016 Справа №917/131/16

м. Полтава

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, вул. Сонячна, с. Верхоли, Полтавський район, Полтавська область, 38703

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 39500

про стягнення 56 230,84 грн.

Суддя Пушко І.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 фізична особа-підприємець;

ОСОБА_3, довіреність від 19.02.2016 року (присутній в засіданні від 22.03.2016 року, 31.03.2016 року);

від відповідача: ОСОБА_2 - фізична особа-підприємець (присутня в засіданні від 22.03.2016 року);

ОСОБА_4, довіреність від 20.02.2016 року.

Рішення приймається після перерви, оголошеної в судовому засіданні від 22.03.2016 року, 31.03.2016 року.

Резолютивна частина рішення оголошена згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України 08.04.2016 року.

Повне рішення складено та підписано 12.04.2016 року.

Розгляд спору продовжувався на 15 днів за клопотанням сторін в порядку положень ч. 3 ст. 69 ГПК України.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача коштів в сумі 56 230,84 грн. за договором оренди торгівельного павільйону з літнім майданчиком №1/К/2014 від 27.03.2014 року за період з квітня 2014 року по лютий 2016 року, з яких: 49602,00 грн. орендна плата за приміщення; 6628,84 грн. відшкодування орендної плати за землю.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням з боку відповідача умов укладеного договору оренди, оскільки орендар у визначені договором строки не проводив розрахунків з орендодавцем, що стало причиною звернення до суду про стягнення заборгованості.

Відповідач проти позову заперечує. У відзиві на позов, зокрема, посилається на те, що при укладені договору оренди, документ, який би посвідчував право приватної власності позивача на обєкт оренди відповідачу не предявлявся та до договору оренди (найму) не долучався, що перешкоджає встановленню правового статусу цього майна, робить неможливим індивідуально визначити дане приміщення, а саме чи є даний павільйон будівлею, спорудою, право власності на яку посвідчено в установленому законом порядку, чи це є тимчасова споруда, яка розміщена в установленому законом порядку (не є самовільно встановленою). Також відповідач вважає, що сторонами Договору оренди не досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а саме предмету договору (в Договорі не прописано номер розташування павільйону) та плати за користування майном, що, в свою чергу, є підставою для визнання даного договору неукладеним, а отже посилається на відсутність у позивача підстав вимагати стягнення коштів по орендній платі за договором. У письмових поясненнях від 01.03.2016 року відповідач зазначив, що позивачу 10.11.2015 року було вручене повідомлення про відмову від договору оренди, тому враховуючи п. 4.5 Договору оренди, він є припиненим 10.12.2015 року і орендна плата за лютий 2016, січень 2016 року та 20 днів грудня 2015 року позивачем нарахована безпідставно.

Відповідач також зазначив, що відповідно до п.1.3. Договору загальна площа обєкта оренди становить 117 кв. м. Тобто вартість 1 кв. м нежитлового приміщення (павільйону) за договором складає 34 грн.19 коп. відповідно до розписки площа павільйону (нежитлового приміщення) становить 70 кв. м. Літній же майданчик, за своїм призначенням взагалі не відноситься до приміщень, як житлових так і нежитлових. За таких обставин відповідач вважає, що позивач фактично передав відповідачу 70 кв. м нежитлового приміщення (павільйону), а не 117 кв. м, як зазначено у договорі. Отже, щомісячна орендна плата за договором повинна складати: 70 кв. м (площа фактично переданого орендарю нежитлового приміщення, а саме павільйону) * 34грн.19 коп. (вартість одного кв.м )= 2393гр 30 коп.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Між позивачем (Орендодавцем) та відповідачем (Орендарем) 27.03.2014р. було укладено договір оренди №1/К/2014 торгівельного павільйону з літнім майданчиком (а.с. 13-14), далі - Договір.

Відповідно до п.п.1.1.-1.3. Договору, обєктом оренди виступав павільйон з літнім майданчиком за адресою: Полтавська область, м. Карлівка, вул. Гурамішвілі, загальною площею 117,0 кв.м.

Відповідно до п.3.1. Договору, факт приймання-передачі обєкту оренди павільйону з літнім майданчиком за адресою: Полтавська область, м. Карлівка, вул. Гурамішвілі, загальною площею 117,0 кв.м підтверджено актом №1 приймання-передачі від 27.03.2014р., підписаним сторонами (а.с. 15). В зазначеному акті вказано, що він стосується саме договору оренди №1/К/2014 від 27.03.2014р.

Відповідач в письмових поясненнях, наданих в судовому засідання 22.03.2016р. (а.с.103), а також в письмових поясненнях від 01.04.2016р. (а.с. 117), наданих суду через канцелярію господарського суду підтвердила, що вищезгадані договір та акт приймання-передачі підписувались нею особисто, а вказане в акті приймання-передачі майно дійсно було прийняте нею в користування.

Посилання відповідача в письмових поясненнях від 01.04.2016р. на те, що зазначене в акті приймання-передачі №1 від 27.03.2014р. майно фактично не передавалось, є необґрунтованим, оскільки суперечить поясненням відповідача, які надавались нею особисто в судовому засіданні 22.03.2016р., а також суперечать змісту вказаного акту прийому-передачі, підписаного відповідачем власноручно.

Згідно з п.5.1 Договору розмір місячної орендної плати визначається у додатковій угоді до даного Договору.

Як свідчать письмові пояснення відповідача від 22.03.2016р. додаткова угода, в якій би встановлювався розмір місячної орендної плати, між сторонами не підписувалася. Зазначену обставину визнає також і позивач в судовому засіданні.

Позивачем надана суду розписка, видана відповідачем 27.03.2014р. (а.с. 16), відповідно до якої ОСОБА_2 взяла в оренду у ОСОБА_1 торгівельний павільйон площею 70 кв.м та літній майданчик площею 47 кв.м Орендну плату зобовязалась сплачувати до 25 числа місяця передуючому звітному у розмірі 4000,00 грн., та розмір орендної плати за землю визначену Карлівською міською радою.

Відповідач як в письмових поясненнях від 22.03.2016р., так і в письмових поясненнях від 01.04.2016 року підтвердила факт підписання нею вказаної розписки. Також в письмових поясненнях від 22.03.2016р. відповідач зазначила, що визначений нею в розписці розмір орендної плати 4000 грн. щомісяця до 25 числа місяця, передуючого звітному, стосується саме орендної плати за майно, яке було отримане від позивача відповідно до акту прийому-передачі від 27.03.2016р.

На наявність між сторонами договірних відносин стосовно оренди будь-якого іншого майна жодна із сторін не посилається, докази отримання відповідачем від позивача чи від будь-якої іншої особи іншого павільйону з торгівельним майданчиком, ніж той, що визначений в п. 1.1.- 1.3. Договору відсутні.

Крім того, відповідач у своїх письмових поясненнях від 22.03.2016р. підтвердила, що нею на користь позивача сплачувалась орендна плата на загальну суму 42 398 грн., що підтверджується також наданими позивачем банківськими виписками надходжень грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача за період з травня 2014р. по березень 2015р. (а.с. 38-46).

П.4.1 Договору було встановлено, що термін оренди становить з 01.04.2014р. по 31.03.2015р., тобто один рік.

П.4.3 Договору передбачено, що якщо жодна сторона в строк до 30 днів до закінчення цього Договору не заявить про намір не продовжувати його дію, цей договір вважається автоматично продовженим на такий же строк, на який укладений договір. Орендар має переважне право на заключення нового договору оренди приміщення перед третіми особами на умовах, передбачених даним Договором.

Ст.764 ЦК України також передбачено, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Жодна із сторін у строк, визначений законом або Договором, не заявляла про намір не продовжувати дію Договору.

Зазначене підтверджується письмовими поясненнями відповідача від 22.03.2016р. (а.с. 103), а також поясненнями позивача, наданими в судовому засіданні.

06.11.2015р. відповідач направила на адресу позивача лист без номера та дати (а.с.90) в якому повідомила про відмову від договору №1/К/2014 від 27.03.2014р. на підставі п.4.5 цього Договору з посиланням на призупинення підприємницької діяльності, що унеможливлює використання за цільовим призначенням предмета цього договору, а саме павільйону з літнім майданчиком загальною площею 117,0 кв.м. за адресою: Полтавська область, м. Карлівка, вул. Гурамішвілі.

Доказом направлення вказаного листа позивачу є опис вкладення до цінного листа від 06.11.2015р. (а.с. 91). Факт отримання зазначеного листа позивачем 10.11.2015р. підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 88) та визнається позивачем у судовому засіданні.

Посилання відповідача у письмових поясненнях від 01.04.2016р. на те, що такий лист позивачу не направлявся, є необґрунтованим оскільки спростовується вищевказаними письмовими доказами, наданими самим відповідачем.

Під час розгляду спору по суті господарським судом приймається до уваги наступне.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Ч.1 ст.638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст.759-762 ЦК України, істотними умовами договору оренди є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування. При цьому, вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму) ЦК України і ГК України не містять (п.2.6 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна»).

Відповідач у відзиві (а.с. 33-34) посилається на те, що при укладенні договору оренди позивачем не були надані правовстановлюючі документи на майно, що є обєктом оренди, що позбавляє можливості індивідуалізувати вказане майно та визначити його правовий статус (в т.ч., чи є воно капітальною будівлею або спорудою, або ж тимчасовою спорудою).

Суд вважає, що зазначене посилання відповідача є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами спору щодо індивідуалізації обєкта оренди за Договором, будь-які претензії зі сторони відповідача стосовно цього до позивача не заявлялись.

Відповідач не надав будь-яких доказів про те, що майно, визначене сторонами в Договорі (п.п. 1.1 1.3) та зазначене в акті приймання-передачі від 27.03.2014р., як павільйон з літнім майданчиком загальною площею 117,0 кв.м не було передано їй позивачем в повному обсязі.

Як актом №1 приймання-передачі від 27.03.2014р., який є додатком до Договору та його невідємною частиною (п.3.1 Договору), так і виданою відповідачем розпискою від 27.03.2014р. підтверджено факт отримання відповідачем від позивача майна павільйону з літнім майданчиком загальною площею 117,0 кв.м. При цьому в розписці, наданій відповідачем конкретизовано, що площа торгівельного павільйону складає 70 кв.м, а площа літнього майданчика 47 кв.м. Будь-яких зауважень від відповідача чи посилання на недоліки (зокрема, площу) обєкту оренди, переданого за актом №1 від 27.03.2014 року, його текст не містить.

Фактичне використання відповідачем обєкту оренди загальною площею 117 кв.м, визначеного Договором, підтверджується як листом відповідача про відмову від використання цього майна та від Договору (а.с. 90), так і письмовими поясненнями відповідача від 22.03.2016р. (а.с. 103), в яких вона пояснила, що зазначене майно не повернуте нею позивачу на момент надання цих пояснень.

За таких обставин, посилання відповідача у письмових поясненнях від 01.03.2016р. (а.с. 92-94) на необхідність обрахування орендної плати лише за обєкт (павільйон) площею 70 кв.м, є необґрунтованим.

Судом встановлено, що передбачена в п.5.1 Договору додаткова угода, в якій був би встановлений розмір місячної орендної плати, підписана сторонами не була.

Оскільки інші умови Договору оренди, укладеного між сторонами, були викладені сторонами в письмовій формі, така додаткова угода також мала бути укладена в письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Ч.1 ст.207 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно з абзацом першим ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, посилання відповідача у відзиві на позов на те, що Договір є неукладеним в звязку з відсутністю зазначеної вище додаткової угоди, визнається судом необґрунтованим.

Визначення договору як неукладеного може мати місце лише на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами (абзац шостий п.2.6 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.06.2011р. №3-58гс11, від 23.09.2015р. №3-502гс15 та є обовязковою для застосування до даних правовідносин згідно ч. 1 ст. 111-28 ГПК України.

Як встановлено матеріалами справи, обидві сторони за Договором вчиняли дії щодо його виконання, зокрема, позивачем було передане, а відповідачем прийняте у користування майно, передбачене Договором, відповідачем здійснювалася, а позивачем приймалася оплата за користування цим майном, відповідачем подавалася заява про відмову від Договору з посиланням на п.4.5 його тексту як на підставу для такої відмови.

Згідно з частиною першою ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Ні нормами ЦК України, ні нормами ГК України (зокрема, ст.ст. 181, 283, 284 ГК України) не передбачено недійсність договору оренди майна, укладеного між субєктами господарювання, як наслідок недотримання простої письмової форми щодо всіх чи однієї з умов такого договору.

В той же час, досягнення між сторонами домовленості щодо встановлення щомісячної орендної плати за Договором в розмірі 4000 грн. підтверджується письмовим доказом розпискою відповідача від 27.03.2014р., підписаною нею власноручно, а також її письмовими поясненнями від 22.03.2016р., наданими в судовому засіданні. Зазначені пояснення відповідача як сторони за Договором, є засобом доказування відповідно до ч.2 ст.32 ГПК України.

За таких обставин, факт досягнення між сторонами за Договором домовленості щодо орендної плати у вигляді 4000 грн. щомісячного платежу встановлений судом, попри недотримання сторонами письмової форми щодо зазначеної умови Договору.

Відповідно до ст.204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, тобто, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідачем не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про визнання недійсним судом укладеного між сторонами Договору в період його дії.

Судом одночасно приймається до уваги, що матеріалами справи не підтверджується, а позивачем не доведено досягнення між сторонами домовленості щодо сплати відповідачем, окрім 4000 грн. орендної плати щомісяця, також витрат в певній сумі, понесених позивачем по оплаті орендної плати за землю, на підставі договору оренди землі від 19.02.2009р., та договору про продовження дії договору оренди земельної ділянки, укладених з Карлівською міською радою (а.с. 17-20). За розрахунком позивача (а.с.7), такі витрати складали 240,46 грн. щомісячно за період з квітня по грудень 2014р., 300,33 грн. щомісячно за період з січня по грудень 2015р. та 430,37 грн. за січень-лютий 2016р.

Разом з тим, умовами Договору, викладеними в його тексті, не передбачено відшкодування орендної плати за землю, сплаченої орендодавцем, не визначено ні розмір такої плати, ні площу земельної ділянки, плата за яку підлягала б відшкодуванню відповідачем.

П.5.1, 5.2 Договору передбачено лише сплату орендарем (відповідачем) орендної плати, а п.5.4 сплату «За використану електроенергію та інше згідно лічильників».

В розписці від 27.03.2014р. відповідач зазначила, що зобовязується сплачувати «розмір орендної плати за землю визначену Карлівською міською радою», але в тексті розписки також не зазначено ні конкретний розмір такої плати, ні площу відповідної земельної ділянки.

Крім того, у вказаній розписці не зазначено також і строк, в межах якого відповідач зобовязалася відшкодувати такі витрати, оскільки за змістом розписки строк сплати до 25 числа кожного місяця, передуючого звітному, стосується лише орендної плати в розмірі 4000 грн., а не відшкодування витрат по сплаті орендної плати за землю.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів які б свідчили про досягнення між сторонами згоди щодо оплати відповідачем понесених позивачем витрат по оплаті орендної плати за землю в певному розмірі, яка складала 240,46 грн., 300,33 грн. та 430,37 грн. щомісяця (згідно з наданим позивачем розрахунком).

При цьому судом приймається до уваги, що при здійсненні часткової оплати позивачу грошових коштів в період з травня 2014р. по березень 2015р. на загальну суму 42398 грн., відповідач не зазначала підстав платежу, зокрема, не вказувала, чи сплачуються зазначені кошти як орендна плата чи як відшкодування витрат по платі за землю.

Також судом приймається до уваги, що плата за користування земельною ділянкою входить лише до складу плати за користування майном, яку сплачує наймач будівлі або іншої капітальної споруди (ст.797 ЦК України).

Позивач в письмових поясненнях від 08.04.2016р. (а.с. 120-122) посилається на те, що обєкт Договору, укладеного між сторонами павільйон з літнім майданчиком, не є капітальною будівлею або спорудою, а є тимчасовою спорудою (малою архітектурною формою).

Зазначене підтверджується також копіями документів, додатками до вказаних пояснень, зокрема, завданням на проектування клубу розважально-ігрового м. Карлівка по вул. Гурамішвілі (а.с. 132), договором від 26.05.2008р. на виконання робіт, укладеним позивачем з ФОП ОСОБА_5 (а.с. 136-137), актом прийому-здачі виконаних робіт від 01.08.2008р. до вказаного договору (а.с. 137-зворот).

Представник відповідача в судовому засіданні від 31.03.2016р. також визнає, що передане відповідачу за Договором майно не є капітальною будівлею або спорудою, що підтверджується аудіо записом судового засідання.

В той же час, передача наймачеві права користування земельною ділянкою здійснюється одночасно з майном лише такої будівлі або споруди, яка має капітальний характер (ст.796 ЦК України), а не будь-якого іншого майна (приміщення, споруди).

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 6628,84 грн. витрат по відшкодуванню плати за оренду землі визнаються судом необґрунтованими, оскільки наявність домовленості між сторонами щодо сплати відповідачем таких витрат в певній сумі документально не підтверджена, крім того, сплата таких витрат не передбачена нормами ЦК України, які регулюють спірні правовідносини.

Стосовно вимог позивача про стягнення орендної плати на загальну суму 49602 грн. згідно з наданим розрахунком (а.с.7) судом приймається до уваги наступне.

Як було встановлено судом, в звязку з відсутністю заяви будь-якої сторони за Договором про намір не продовжувати його дію, відповідно до п.4.3 Договору, зазначений Договір продовжив свою дію з 01.04.2015р. на строк до 31.03.2016р.

П.4.5 Договору передбачено, що орендар має право відмовитись від даного Договору, попередивши про це орендодавця письмово у строк до 30-ти днів, при цьому нараховується орендна плата за фактичний термін оренди.

Відповідачем 06.11.2015р. було направлено позивачу заяву про відмову від договору (а.с.90), що підтверджується описом вкладення до цінного листа та фіскальним чеком «Укрпошти» (а.с.91).

Вказана заява була отримана позивачем 10.11.2015р., що підтверджується поштовим повідомленням про вручення (а.с.88) та визнається позивачем в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Ч.2 ст.598 ЦК України передбачає, що припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Як зазначено в ч.3 ст.615 ЦК України, внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Таким чином, зазначена норма повязує момент припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови саме з її вчинення однією із сторін. Така дія сторони є одностороннім правочином (ч.3 ст.202 ЦК України), і не потребує згоди іншої сторони.

Крім того, згідно ч.3 ст.651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

При цьому, судом враховується правова позиція, викладена Вищим господарським судом України в постановах від 23.05.2012 року по справі № 5010/1495/2011-18/65, від 02.04.2013 року по справі №35/5005/2157/2012.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що укладений між сторонами Договір припинив свою дію з 10.12.2015р. внаслідок здійснення відповідачем односторонньої відмови від нього з підстав, визначених п.4.5 Договору, та у відповідності до ч.2 ст.598, ч.3 ст.615, ч.3 ст651 ЦК України.

Суд вважає необґрунтованим посилання позивача в судовому засіданні на необхідність обрахування іншого строку (два календарних місяці), встановленого для розірвання Договору в п.11.1.

По-перше, наявність зазначеного пункту в Договорі не позбавляє відповідача права на односторонню відмову від Договору в порядку, визначеному п.4.5 Договору.

По-друге, п.11.1 Договору визначає підстави не для односторонньої відмови від Договору, а для припинення Договору шляхом його розірвання. За змістом ч.3 ст.653, ст.654 ЦК України, розірвання договору здійснюється за домовленістю сторін або за рішенням суду, і є окремою формою припинення зобовязання, на відміну від односторонньої відмови від договору, яка є одностороннім правочином.

При цьому, судом звертається увага на те, що відповідно до ч.3 ст.207 ГК України, у разі, якщо за змістом зобовязання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобовязання може бути визнане недійсним і припинене на майбутнє. До таких зобовязань відноситься, зокрема, користування за договором оренди (п.2.7 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Також судом приймається до уваги те, що відсутні правові підстави для визнання недійсним на майбутнє договору оренди, який припинив свою дію. Відповідна позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015р. №3-195 гс15.

За таких обставин, враховуючи встановлену нормами законодавства України презумпцію дійсності правочину, та з урахуванням відсутності судового рішення про визнання недійсним укладеного між сторонами Договору, позовні вимоги з посиланням на порушення його умов в період його дії підлягають задоволенню судом.

Відповідно до ч.1 ст762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Ч.1 ст.283 ГК України передбачає, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч.1 ст.286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. За ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи викладене, заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення орендної плати визнаються судом обґрунтованими частково, за період нарахування з 01.04.2014р. по 09.12.2015р. включно, враховуючи встановлені судом обставини щодо досягнення між сторонами домовленості про розмір орендної плати, що складає 4000 грн. щомісячно. З урахуванням кількості днів у грудні (31), розмір орендної плати за період з 01.12.2015р. по 09.12.2015р. складає 4000/31х9=1161,29 грн., розмір орендної плати за період з квітня 2014р. по листопад 2015р., тобто за 20 місяців складає 80000 грн., всього за відповідний період відповідач мала сплатити 81161,29 грн.

Розмір оплати, здійсненої відповідачем на користь позивача, складає 42398 грн., що підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами по справі.

За таких обставин, стягненню з відповідача підлягає 38763,29 грн. орендної плати, а в іншій частині вимог позов визнається судом необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 ГПК України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 44, 49 (ч. 5), 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 39500, ідентифікаційний код НОМЕР_1 на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, вул. Сонячна, с. Верхоли, Полтавський район, Полтавська область, 38703, ідентифікаційний код НОМЕР_2 38763 грн. 29 коп. основного боргу; 949 грн. 99 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 12.04.2016 року.

Суддя Пушко І.І.