РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016Справа №910/9671/13

За позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про спонукання укласти договір реструктуризації заборгованості

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Жигадло І.Б. - за довіреністю № 146/16 від 09.02.2016 року;

від відповідача: Кость О.Г. - за довіреністю № 14-105 від 18.04.2014 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2013 року Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України") звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ "НАК "Нафтогаз України") про визнання укладеним договору між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "НАК "Нафтогаз України" про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ за договором № 06/11-182 від 28.01.2011 року в сумі 16 846 187,24 грн., на умовах, викладених в проекті договору ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", який доданий до позовної заяви.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у позивача станом на 30 квітня 2012 року виникла заборгованість за спожитий природний газ перед відповідачем за договором про закупівлю природного газу за державні кошти № 06/11-182 від 28.01.2011 року в розмірі 16 846 187,24 грн. На виконання Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" (далі - Закон №2711-ІV) позивачем направлено на адресу відповідача підписані з боку позивача проекти договорів реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ, проте відповіді від відповідача позивачем не отримано. Позивач вважає, що відповідач відмовився від розгляду та підписання вказаного договору, чим порушив право позивача на реструктуризацію заборгованості, передбачене Законом № №2711-ІV.

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.06.2015 року (суддя Стасюк С.В.) відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 року (колегія суддів у складі: Тарасенко К.В. - головуючого, суддів: Іоннікова І.А., Тищенко О.В.) рішення місцевого господарського суду від 04.06.2015 року залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2016 року у справі №910/9671/13 постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 04.06.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату господарського суд м. Києва від 10.03.2016 року №04-23/481 "щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ", у зв'язку з поверненням Вищим господарським судом України справи, в якій рішення Господарського суду міста Києва (суддя Стасюк С.В.) від 04.06.2015 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 скасовані постановою ВГСУ від 24.02.2016, з передачею справи на новий розгляд - призначено повторний автоматичний розподіл справи, за наслідками якого справу було розподілено для розгляду на суддю Якименко М.М.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.03.2016 справу призначено до розгляду на 29.03.2016.

29.03.2016 представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 29.03.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.01.2011 року між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) було укладено Договір №06/11-182 про закупівлю природного газу за державні кошти (надалі по тексту - Договір), за умовами якого постачальник зобов'язується передати покупцеві у 2011 році імпортований природний газ, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити природний газ, в обсязі, зазначеному у пункті 1.2. цього Договору для потреб устав та організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів.

Згідно з пунктом 1.2. Договору постачальник передає покупцеві у 2011 році газ в обсязі до 900,0 млн. (дев'ятсот мільйонів) куб. м., у тому числі по кварталах.

Відповідно до пункту 3.1. Договору ціна за 1000 куб. м. газу становить 2 276,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того, ПДВ - 20% - 455,20 грн., разом з ПДВ - 2 731,20 грн.

Відповідно до пункту 4.1. Договору розрахунки за газ покупець здійснює на підставі цього Договору грошовими коштами в національній валюті України шляхом їх перерахування на рахунок постачальника протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводяться покупцем на підставі акту приймання-передачі газу не пізніше 25 (двадцять п'ятого) числа місяця, наступного за місяцем поставки.

На виконання Договору, відповідачем протягом січня - вересня 2011 року поставлено позивачу імпортований природний газ на загальну суму 1 674 543 508,86 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу (копії в матеріалах справи).

Відповідач свої зобов'язання за Договором виконав частково, за поставлений природний газ сплатив 1 657 697 321,62 грн., у зв'язку з чим виник борг у 1 - 3 кварталі 2011 у розмірі 16 846 187,24 грн.

На виконання Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" (далі - Закон № 2711-IV) позивачем направлено на адресу відповідача підписані позивачем проекти договорів реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ, однак, відповіді позивачем не отримано.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що відповідач відмовився від розгляду та підписання договору реструктуризації 16 846 187,24 грн. боргу, чим порушив право позивача на реструктуризацію заборгованості, передбачене Законом № 2711-IV.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Спеціальним законодавством з питання реструктуризації заборгованості за природний газ є Закон №2711.

У відповідності до п. 10.1. Закону № 2711 державним, комунальним підприємствам, а також господарським товариствам, у статутних фондах яких частка держави становить більше ніж 50 відсотків, які відносяться до підприємств паливно-енергетичного комплексу та внесені до Реєстру, дозволяється без отримання додаткових погоджень з державними органами, уповноваженими управляти зазначеними підприємствами, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей терміном до двадцяти років з дати укладення відповідних договорів про реструктуризацію заборгованості з відстрочкою погашення заборгованості до двох років дії таких договорів та сплатою протягом наступних років щомісячно рівними частками.

Суб'єктам господарської діяльності інших форм власності дозволяється, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей.

Таким чином, для укладення договору реструктуризації заборгованості, у відповідності до Закону №2711, необхідною умовою є наявність взаємної згоди обох учасників правовідносин - і боржника, і кредитора, а тому посилання позивача, що обов'язковість укладення договору на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ передбачена спеціальним законодавством є безпідставним.

Укладення договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, у відповідності до Закону № 3319 та Закону № 2711, можливе лише за наявності взаємної згоди сторін, яка відсутня.

Також, в обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" (далі - Закон № 3319).

Однак, суд дійшов висновку, що посилання позивача на Закон №3319 є безпідставним, оскільки ним врегульовані питання списання заборгованості, а саме, згідно п. 2.1. ст. 2 зазначеного Закону № 3319, на умовах визначених цим Законом, підлягають списанню: 2.1.1. 2.1.1. Заборгованість за природний газ (у тому числі реструктуризована) підприємств, які виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, у тому числі ліквідованих підприємств, суб"єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та її дочірніх підприємств ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз", що обліковувалися станом на 1 січня 2010 року і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом:

2.1.1. заборгованість ДК "Газ України" перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (у тому числі реструктуризована) списується в межах сум, списаних підприємствам, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, і суб'єктам господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом, перед ДК "Газ України";

2.1.2. кошти, які надходять суб'єктам господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом, від споживачів на погашення заборгованості за спожитий природний газ, що обліковувалася станом на 1 січня 2010 року, зараховуються на окремий поточний рахунок цих суб'єктів та використовуються ними виключно для виконання інвестиційних програм;

2.2. Заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом..

У відповідності до п. 2.6. ст. 2 Закону №3319 суб'єкти господарювання, визначені у статті 1 цього Закону, реструктуризують заборгованість за природний газ та електричну енергію, яка утворилася станом на 1 січня 2011 року і не сплачена на дату набрання чинності цим Законом, відповідно до чинного законодавства.

Як встановлено судом, заборгованість позивача перед відповідачем виникла у 1-3 кварталі 2011 року, а тому відносини, що склалися між сторонами по даній справі з приводу виконання Договору та сплати заборгованості за ним, не підлягають регулюванню Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

У відповідності до ст. 3 Закону № 3319, останній втратив чинність 30 червня 2012 року, а тому застосування його при розгляді та вирішенні даної справи є правомірним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порядок укладення господарських договорів встановлений Господарським кодексом України, ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України.

На вказані посилання суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язковим для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Проте, як вже зазначено вище, пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ у законодавстві України, в тому числі у Законі № 3319 та Законі № 2711, відсутня. Навпаки, передбачені обов'язковість взаємної згоди боржника і кредитора на укладення такого договору.

Отже, посилання позивача на ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України безпідставним.

У відповідності до ст. 640 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття пропозиції.

Однак, суду не надано доказів, наявності відповіді про прийняття пропозиції укласти договір про реструктуризацію, оскільки згода на укладення такого договору відсутня. Посилання позивача на протокол засідання правління відповідача № 166 від 20 вересня 2012 року, яким затверджено фінансовий план позивача на 2 півріччя 2012 року, є безпідставною оскільки ні згаданий протокол, ні фінансовий план не є документами, що підтверджували волевиявлення відповідача щодо укладення будь-яких договорів.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Позивач не надав належних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 05.04.2016 року.