РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2016Справа №910/1135/16

За позовом: Приватного акціонерного товариства "АК-ТРАНС"

до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"

про припинення іпотеки

Суддя О.С. Комарова

Представники сторін:

від позивача не з'явився;

від відповідача Оборський Я.В. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 05 квітня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство "АК-ТРАНС", 26 січня2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 26 січня2016 року до відповідача, Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", про припинення іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог щодо припинення іпотеки, накладеної договором про заставу від 15.09.2014 року (реєстраційний номер 4803), Приватне акціонерне товариство "АК-ТРАНС" зазначає, що ним належним чином виконано умови кредитних договорів, зобов'язання за якими було забезпечено договором про заставу від 15.09.2004 року, а тому, як наслідок, підлягає припиненню іпотека в силу положень статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року порушено провадження у справі № 910/1135/16, призначено розгляд справи на 16.02.2016 року.

Через відділ діловодства суду 12.02.2016 року від представника позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені супровідним листом б/н від 11.02.2016 року, які були долучені судом до матеріалів справи.

Представники сторін в судове засідання 16.02.2016 року з'явились. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та дав пояснення по суті спору. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та дав пояснення по суті спору, а також подав відзив на позовну заяву № 140-0000/8/589 від 15.02.2016 року.

В судовому засіданні 16.02.2016 року оголошено перерву до 01.03.2016 року.

Представники сторін в судове засідання 01.03.2016 року з'явились. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та дав пояснення по суті спору, подав письмові пояснення, а також заявив клопотання про продовження процесуальних строків вирішення спору на 15 днів. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та дав пояснення по суті спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 року судом, за клопотанням представника позивача, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, оголошено перерву в судовому засіданні до 22.03.2016 року.

Через відділ діловодства суду 21.03.2016 року від відповідача надійшли додаткові пояснення, які були долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 22.03.2016 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з огляду його необґрунтованості.

В судовому засіданні 22.03.2016 року була оголошена перерва до 05.04.2016 року.

Через відділ діловодства суду від 04.04.2016 року від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке було долучено судом до матеріалів справи.

В судове засідання 05.04.2016 року представник позивача не з'явився, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з огляду його необґрунтованості, а також подав додаткові пояснення, які були долучені судом до матеріалів справи.

Розглянувши подане представником позивача клопотання про відкладення розгляду справи, суд вважає за необхідне відмовити у його задоволенні з огляду на наступне.

Позивач у зазначеному клопотанні посилається на неможливість взяти участь в судовому засіданні 05.04.2016 року у зв'язку з терміновим службовим відрядженням з 05.04.2016 року по 08.04.2016 року до м.Херсон, проте будь-яких належних доказів на підтвердженням зазначеного факту суду не надає. Суд також звертає увагу на те, що 05.04.2016 року справа розглядається вже вчетверте і позивач не був позбавлений можливості направити іншого представника для участі в судовому засіданні 05.04.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд,-

ВСТАНОВИВ:

06 березня 2002 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль", правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" (надалі - Відповідач) та Закритим акціонерним товариством "Автомобільна група "Віпос", правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Приватне акціонерне товариство "Автомобільна група "Віпос" укладено Генеральну кредитну угоду № 010/08/511 із змінами та доповненнями, внесеними додатковою угодою № 1-010/08/511 від 19.06.2002, додатковою угодою № 2-010/08/511 від 05.11.2002, додатковою угодою № 3-010/08/511 від 12.02.2003, додатковою угодою № 4-010/08/511 від 21.02.2003, додатковою угодою № 5-010/08/511 від 04.08.2003, додатковою угодою № 6-010/08/511 від 26.11.2003, додатковою угодою № 7-010/08/511 від 10.12.2003, додатковою угодою № 8-010/08/511 від 18.12.2003, додатковою угодою № 9-010/08/511 від 18.03.2003, додатковою угодою № 10-010/08/511 від 06.04.2004, додатковою угодою № 11- 010/08/511 від 06.04.2004, додатковою угодою № 12-010/08/511 від 02.06.2004, додатковою угодою № 13 від 06.07.2004, додатковою угодою № 14-010/08/511 від 29.09.2004, додатковою угодою № 15-010/08/511 від 20.10.2004, додатковою угодою № 16-010/08/511 від 02.11.2004, додатковою угодою № 17-010/08/511 від 01.02.2005, додатковою угодою № 18-010/08/511 від 09.02.2005, додатковою угодою № 19- 010/08/511від 20.04.2005, додатковою угодою № 20-010/08/511 від 05.05.2005, додатковою угодою № 21-010/08/511 від 01.06.2005, додатковою угодою № 22- 010/08/511від 23.06.2005, додатковою угодою № 23-010/08/511 від 01.08.2005, додатковою угодою № 24-010/08/511 від 25.10.2005, додатковою угодою № 25-010/08/511 від 05.12.2005, додатковою угодою № 26-010/08/511, додатковою угодою № 27-010/08/511 від 31.10.2006, додатковою № 28-010/08/511 від 12.12.2006, № 29-010/08/511 від 03.05.2007, додатковою угодою № 29-010/08/511 від 01.10.2007, додатковою угодою № 30-010/08/511 від 02.11.2007, додатковою угодою № 31-010/08/511від 28.01.2008, додатковою угодою № 32-010/08/511 від 05.03.2008, додатковою угодою № 33- 010/08/511 від 29.05.2008, додатковою угодою № 34-010/08/511 від 30.09.2008, додатковою угодою № 35-010/08/511 від 02.02.2009, додатковою угодою № 36- 010/08/511 від 21.04.2009, додатковою угодою № 37-010/08/511 від 30.03.2010, додатковою угодою № 38-010/08/511 від 31.03.2010, додатковою угодою № 39-010/08/511 від 31.05.2010, додатковою угодою № 39010/08/511 від 01.07.2010, додатковою угодою № 40 010/08/511 від 20.08.2010(надалі за текстом - Генеральна кредитна угода).

В рамках Генеральної кредитної угоди між Відкритим акціонерним товариством (далі - ВАТ) "Райффайзен Банк Аваль" і Закритим акціонерним товариством (далі - ЗАТ) "Автомобільна група "Віпос" було укладено кредитний договір № 010/08/4076 від 12.09.2008 р. із змінами та доповненнями (Надалі за текстом - Кредитний договір). На підставі вказаного кредитного договору ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" надано ЗАТ "Автомобільна група "Віпос" кредитні кошти у сумі 2 883 560,14 Євро.

Крім того, між Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Автомобільний завод "Віпос" та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" було укладено кредитний договір № 010/03-022/016 від 28.02.2008 р. зі змінами та доповненнями. Договором про переведення боргу б/н від 30.04.09 р. між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", ТОВ "Автомобільний завод "Віпос" та ЗАТ "Автомобільна група "Віпос" первісний боржник (ТОВ "Автомобільний завод "Віпос") за згодою кредитора ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" перевів свої боргові зобов'язання за кредитним договором № 010/03- 022/016 від 28.02.2008 р. на нового боржника - ЗАТ "Автомобільна група "Віпос". Додатковою угодою № 2 від 30.04.2009 р. до даного кредитного договору, вказаний кредитний договір викладений в новій редакції, де зазначено, що кредитна угода укладається в рамках Генеральної кредитної угоди № 010/08/511 від 06.03.02 р. (надалі за текстом - Кредитний договір). На підставі вказаного кредитного договору ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" надано кредитні кошти у сумі 116 364,74 дол. США та 524 584,99 євро.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за Генеральною кредитною угодою № 010/08/511 від 06.03.2002 року та кредитними договорами № 010/08/4076 від 12.09.2008 року і № 010/03-022/016 від 28.02.2008 року, між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" та ЗАТ "Автомобільна група "Віпос" укладено договір про заставу від 04.03.2003 року б/н, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського адміністративного округу Кондратенком М.І. (реєстраційний номер 1181), до якого в подальшому були внесені зміни згідно додаткової угоди № 1 від 13.12.2006, відповідно до якого в заставу Банку передано нерухоме майно, а саме: нежила будівля (літ. Г) загальною площею 2113,60 кв. м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Сім'ї Хохлових, 9а, належить ЗАТ "Автомобільна група "Віпос" на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2002 укладеного між ВАГ "Київська обласна база матеріально-технічного та сервісного забезпечення "Облагротехсервіс" та ЗАТ "Автомобільна група "Віпос" і зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 04.02.2003 за №209 П.

Крім того, в якості забезпечення виконання зобов'язань за Генеральною кредитною угодою № 010/08/511 від 06.03.2002 року та кредитними договорами № 010/08/4076 від 12.09.2008 року і № 010/03-022/016 від 28.02.2008 року, між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль", правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" (далі - іпотекодержатель, відповідач) та Відкритим акціонерним товариством "АК-ТРАНС" (далі - іпотекодавець, позивач) укладено договір про заставу нерухомості від 15.09.2004 року б/н, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського адміністративного округу Кондратенком М.І. (реєстраційний номер 4803), зі змінами, внесеними додатковою угодою № 1 від 13.12.2006, відповідно до якого в заставу Банку передано нерухоме майно, а саме: нежила будівля -корпус КПП (літ. Б) загально площею 2600,90 кв. м, що розташована по вул. Оранжерейна 1 ум. Києві, належить ВАТ "АК-Транс" на підставі свідоцтва на право власності на майновий комплекс серії МК № 010002560, виданого Головним управлінням майном Київської міської державної адміністрації 25.11.1999 згідно наказу "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна" від 22.11.1999 №612-В та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 13.12.1999 за № 599з.

Відповідно до п. 1.1 договору про заставу 15.09.2004 року цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають із Генеральної кредитної угоди № 010/08/511 від 06 березня 2002 року з додатковими угодами до неї № 1 від 19.06.2002 року, № 2 від 05.11.2002, № 3 від 12.02.2003, додатковою угодою № 4 від 21.02.2003, додатковою угодою № 5 від 04.08.2003, додатковою угодою № 6 від 26.11.2003, додатковою угодою № 7 від 10.12.2003, додатковою угодою № 8 від 18.12.2003, додатковою угодою № 9 від 18.03.2003, додатковою угодою № 10 від 06.04.2004, додатковою угодою № 11 від 06.05.2004, додатковою угодою № 12 від 02.06.2004, додатковою угодою № 13 від 06.07.2004 (далі генеральна кредитна угода) укладеною між іпотекодержателем та ЗАТ «Автомобільна група «Віпос» та ДП «Ауді центр «Віпос» (позичальники) за умовами гарантії в порядку і на умовах, визначених в генеральній кредитній угоді та кредитних договорах, договорах про надання гарантій укладених в рамках її виконання, а позичальники зобов'язується у повному обсязі та у встановлені строки виконати взяті на себе зобов'язання по договорах гарантії, контргарантії, повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитними коштами, комісійну винагороду, штрафні санкції, виконати інші грошові зобов'язання по генеральній кредитній угоді в розмірах в строки та у випадках, передбачених генеральною кредитною угодою та цим договором.

Загальний розмір заборгованості позичальника не може перевищувати суми, еквівалентної 2 600 000 тисяч євро.

Позивач у своїй позовній заяві зазначив, що рішенням від 14.11.2012 року у справі 5011-12/9693-2012 за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до Приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "ВІПОС" та Публічного акціонерного товариства "АК-ТРАНС" про звернення стягнення на предмет іпотеки 2 810 807,18 євро, 138 228,94 дол. США, що еквівалентно 29 355 006,29 грн. позов задоволено повністю з урахуванням останніх уточнень.

Пунктом рішення 4 звернуто стягнення на заставлене майно, передане в іпотеку відповідно до договору про заставу нерухомості від 15.09.2004 б/н, що укладений між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Відкритим акціонерним товариством "АК-ТРАНС" (м. Київ, вул. Оранжерейна, 1, ) нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського адміністративного округу Кондратенком М.І. (реєстраційний номер 4803), зі змінами, внесеними додатковою угодою № 1 від 13.12.2006, відповідно до якого в заставу Банку передано нерухоме майно, а саме: нежила будівля -корпус КПП (літ. Б) загально площею 2600,90 кв. м, що розташована по вул. Оранжерейна 1 у м. Києві, належить Відкритому акціонерному товариству "АК-Транс" на підставі свідоцтва на право власності на майновий комплекс серії МК № 010002560, виданого Головним управлінням майном Київської міської державної адміністрації 25.11.99 р. згідно наказу "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна" від 22.11.1999 №612-В та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 13.12.1999 за № 599з.

Також відповідно до вказаного рішення суду зобов'язано кошти від реалізації предметів іпотеки направити виключно в рахунок погашення кредитної заборгованості Приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" (м. Київ, вул. Сім'ї Хохлових, 9-А, , розрахунковий рахунок № 260032429 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" МФО 300335) перед Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (м. Київ, вул. Лєскова, 9, , кор/рах. 1 в ОПЕРУ НБУ, МФО 300001) за Генеральною кредитною угодою від 06.03.2002 № 010/08/511, кредитним договором від 12.09.2008 № 010/08/4076 та кредитним договором від 28.02.2008 № 010/03-022/016 у сумі 2 506 298,68 євро (два мільйони п'ятсот шість тисяч двісті дев'яносто вісім євро 68 євроцентів), що за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2012 складає 25 129 200,71 грн. (двадцять п'ять мільйонів сто двадцять дев'ять тисяч двісті гривень 71 копійка), 10 519,38 дол. США (десять тисяч п'ятсот дев'ятнадцять доларів США 38 центів), що за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2012 складає 84 081,42 грн. (вісімдесят чотири тисячі вісімдесят одна гривня 42 копійки) та 134 197,36 грн. (сто тридцять чотири тисячі сто дев'яносто сім гривень 36 копійок), в тому числі: основна заборгованість -2 411 802,43 євро (два мільйони чотириста одинадцять тисяч вісімсот два євро 43 євроцента); заборгованість за відсотками -94 496,25 євро (дев'яносто чотири тисячі чотириста дев'яносто шість євро 25 євроцентів) та 10 519,38 дол. США (десять тисяч п'ятсот дев'ятнадцять доларів США 38 центів); пеня за відсотками -134 197,36 грн. (сто тридцять чотири тисячі сто дев'яносто сім гривень 36 копійок).

Відповідно до наказу Господарського суду м. Києва № 5011-12/9693-2012 від 02.08.2013 року (ВП№ 42932854) було звернуто стягнення на заставлене майно, а 01.12.2015 року ухвалені постанови про закінчення виконавчих проваджень № 42922364, № 42934210, № 42932854, в тому числі провадження, відповідно до якого регулювались відносини позивача та відповідача, що, на думку позивача, свідчить про виконання ним зобов'язань перед відповідачем.

Надалі, як зазначив позивач, оскільки відповідач самостійно не зняв обтяжень на основі припинення зобов'язань позивача, Приватне акціонерне товариство «Автомобільна група «Віпос» надіслав відповідачу лист з проханням вжити всіх необхідних заходів для зняття обтяжень, накладених на підставі договору про заставу, однак відповідач залишив відповідний лист без уваги, а тому позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

При цьому суд зазначає, що вибір способу захисту своїх прав та порушених інтересів є правом позивача. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 9 липня 2002 року у справі № 1-2/2002, положення частини другої статті 124 Конституції України передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа, має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі - судовий захист.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, а майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника за основним зобов'язанням на підставі договору, закону або рішення суду. Отже, іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання.

За приписами ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи та є окремим видом застави.

В силу застави кредитор (заставодержатель) відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, як це передбачено ст. 585 Цивільного кодексу України.

У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 19. Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги у повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

У випадках коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, статтею 24 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як вже було встановлено судом, 06 березня 2002 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль", правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" та Закритим акціонерним товариством "Автомобільна група "Віпос", правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Приватне акціонерне товариство "Автомобільна група "Віпос" укладено Генеральну кредитну угоду № 010/08/511 від 06.03.2002 року із змінами та доповненнями внесеними додатковими угодами, наявними в матеріалах справи, в кількості 40 шт.

В рамках Генеральної кредитної угоди між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" і ЗАТ "Автомобільна група "Віпос" було укладено кредитний договір № 010/08/4076 від 12.09.2008 року та кредитний договір № 010/03-022/016 від 28.02.2008 року.

Також судом було з'ясовано, що як доказ забезпечення виконання зобов'язань за Генеральною кредитною угодою № 010/08/511 від 06.03.2002 року та кредитними договорами № 010/08/4076 від 12.09.2008 року і № 010/03-022/016 від 28.02.2008 року, між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" та ЗАТ "Автомобільна група "Віпос" укладено договір про заставу від 04.03.2003 року б/н, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського адміністративного округу Кондратенком М.І. (реєстраційний номер 1181), до якого в подальшому були внесені зміни згідно додаткової угоди № 1 від 13.12.2006, відповідно до якого в заставу Банку передано нерухоме майно, а саме: нежила будівля (літ. Г) загальною площею 2113,60 кв. м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Сім'ї Хохлових, 9а, належить ЗАТ "Автомобільна група "Віпос" на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2002 укладеного між ВАГ "Київська обласна база матеріально-технічного та сервісного забезпечення "Облагротехсервіс" та ЗАТ "Автомобільна група "Віпос" і зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 04.02.2003 за №209 П.

Крім того, як доказ забезпечення виконання зобов'язань за Генеральною кредитною угодою № 010/08/511 від 06.03.2002 року та кредитними договорами № 010/08/4076 від 12.09.2008 року і № 010/03-022/016 від 28.02.2008 року, між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та Відкритим акціонерним товариством "АК-ТРАНС" укладено договір про заставу нерухомості від 15.09.2004 б/н, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського адміністративного округу Кондратенком М.І. (реєстраційний номер 4803), зі змінами, внесеними додатковою угодою № 1 від 13.12.2006, відповідно до якого в заставу Банку передано нерухоме майно, а саме: нежила будівля -корпус КПП (літ. Б) загально площею 2600,90 кв. м, що розташована по вул. Оранжерейна 1 ум. Києві, належить ВАТ "АК-Транс" на підставі свідоцтва на право власності на майновий комплекс серії МК № 010002560, виданого Головним управлінням майном Київської міської державної адміністрації 25.11.1999 та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 13.12.1999 за № 599з.

Також в якості забезпечення виконання зобов'язань за Генеральною кредитною угодою від 06.03.2002 року № 010/08/511 між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ЗАТ «Автомобільна група «Віпос» було укладено договір про заставу товарів в обороті від 20.10.2004 року № 11/1-511/4 зі змінами, внесеними додатковими угодами, відповідно до якого в заставу Банку передано рухоме майно - автомобілі Lamborghini Gallardo.

16 лютого 2016 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі з огляду на наявність заборгованості за договорами, які укладались в рамках генеральної угоди № 010/08/511 від 06.03.2002 року.

Відповідач у відзиві наголосив на тому, що кредитні договори № 010/08/4076 від 12.09.2008 року і № 010/03-022/016 від 28.02.2008 року були укладені на виконання генеральної кредитної угоди № 010/08/511 від 06.03.2002 року, а оскільки наразі у позивача існує заборгованість перед відповідачем за кредитним договором № 010/08/4076 від 12.09.2008 року в сумі: тіло кредиту - 325 073,89 євро, відсотки - 351 554,02 євро, пеня за відсотками - 449 112,13 грн. за кредитним договором № 010/03-022/016 від 28.02.2008 року в сумі: тіло кредиту - 538 181,08 євро, відсотки - 193 873,32 євро, пеня за відсотками - 249 236,38 грн., що підтверджується, наявними в матеріалах справи, банківськими виписками.

Відповідно до пунктів 2.2, 6.2 кредитних договорів № 010/08/4076 від 12.09.2008 року та № 010/03-022/016 від 28.02.2008 року проценти за користування наданими кредитними коштами Боржник повинен сплачувати не пізніше останнього робочого дня кожного місяця та остаточно при погашенні кредиту:

- в першому календарному місяці користування кредитом - за період з дня видачі кредиту по день, що передує передостанньому робочому дню місяця;

- в наступних календарних місяцях - з передостаннього робочого дня попереднього календарного місяця (включно) по день, що передує передостанньому робочому дню поточного місяця;

- в останній календарний місяць користування кредитом - з передостаннього робочого дня попереднього календарного місяця (включно) по день, що передує даті повного погашення кредиту.

Пунктом 6.7 Кредитних договорів встановлено, що всі платежі Боржника щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за кредитом повинні здійснюватися у валюті, що відповідає валюті кредиту.

Пунктом 2.1 Договору про заставу товарів в обороті від 20.10.2004 року № 11/1-511/4 передбачено, що право застави виникає з моменту укладення даного договору. Зобов'язання, забезпечене заставою, вважається виконаним, якщо кредит погашений, сплачені проценти, штрафні санкції, що витікають з Генеральної кредитної угоди №010/08/511 від 06.03.02 р.. а також інші видатки, що пов'язані з її виконанням.

Як визначено статтею 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Законом України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом (стаття 17).

Постановами Верховного Суду України від 24.06.2015 року № 3-192гс15, від 09.09.2015 у справі № 6-939цс15 визначено, що насамперед зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604-609 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм приводить до висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, що лишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже, саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що позивач посилається в якості підстави для припинення іпотеки на виконане ним рішення суду від 14.11.2012 року у справі № 5011-12/9693-2012 за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" До Приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "ВІПОС" та Публічного акціонерного товариства "АК-ТРАНС" про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору про заставу нерухомості від 15.09.2004 б/н.

Проте, з таким висновком позивача суд не погоджується у зв'язку з тим, що стягнення заборгованості за вказаним вище рішенням відбувалось за певний період, а в подальшому відповідачем було виявлено заборгованість зі сплати тіла кредиту, відсотків за кредитними договорами, які укладались в рамках Генеральної кредитної угоди № 010/08/511 від 06.03.2002 року, що підтверджується банківською випискою, наявною в матеріалах справи.

Отже, з вищенаведених вимог чинного законодавства вбачається, що винесення судового рішення про стягнення боргу не припиняє правовідносини сторін кредитного договору та договорів забезпечення, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового забов'язання й не позбавляє права на отримання, в тому числі, відсотків та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільного кодексу України.

Таким чином, на підставі викладеного та оскільки зобов'язання за Генеральною кредитною угодою № 010/08/511 від 06.03.2002 року, а також всіма договорами, що укладались в її рамках, є в розумінні статті 17 Закону України «Про іпотеку» основним зобов'язанням, та наявною станом на квітень 2016 року заборгованістю позивача перед відповідачем за укладеними в рамках генеральної кредитної угоди № 010/08/511 від 06.03.2002 року та кредитними договорами № 010/08/4076 від 12.09.2008 року і № 010/03-022/016 від 28.02.2008 року, що є не погашеною, суд не знайшов підстав для припинення договорів забезпечення та зняття відповідних обтяжень та заборон.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити повністю.

2. Копію рішення направити позивачу у справі.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 08.04.2016 року.

Суддя О.С. Комарова