ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"11" квітня 2016 р. Справа № 918/1439/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 АВАЛЬ"

до відповідача ОСОБА_2 підприємства "Автотранссервіс"

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3

про стягнення заборгованості в сумі 28 327 доларів США 45 центів

Суддя Андрійчук О.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_4, дов. № 436/15 від 01.09.2015 року

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство "ОСОБА_1 АВАЛЬ" (позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_2 підприємства "Автотранссервіс" (відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором від 23.03.2007 року № 014/89-07/060 в сумі 28 327,45 дол. США.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

23.07.2007 року між ОСОБА_3 (позичальник) та ВАТ «ОСОБА_1 Аваль» (кредитор) укладено генеральну кредитну угоду № 014/89-07/057, зі змінами від 20.09.2010 року, від 30.03.2011), відповідно до якої кредитор надає позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених кредитними договорами, укладеними в рамках цієї угоди і які є її невідємними частинами.

27.03.20107 року в рамках угоди між ОСОБА_3 (позичальник) та ВАТ «ОСОБА_1 Аваль» (кредитор) укладено кредитний договір № 014/89-07/060, за умовами якого кредитор надав позичальнику кредитні кошти в сумі 94 000,00 дол. США зі сплатою 11% річних, строк користування - до 22.03.2017 року.

Позичальник своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 11.12.2015 року за ним утворилася заборгованість в розмірі 29 570,48 дол. США, з яких: 26 839,16 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, 1 488,29 дол. США - заборгованість за процентами. Крім того, позивачем за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором нараховано пеню в розмірі 29 047,52 грн, з яких: 24 334,83 грн - пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту, 4 712,69 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів за кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з угоди, 23.03.2007 року між позивачем (банк) та відповідачем (поручитель) укладено договір поруки № 014/89-07/057/2, за яким поручитель взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати по зобов'язаннях позичальника, що виникають з умов угоди.

Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача борг за кредитним договором в розмірі 29 570,48 дол. США та 29 047,52 грн пені.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 546, 554, 1046-1050, 1054 ЦК України.

Ухвалою суду від 28.12.2015 року порушено провадження, справу призначено до розгляду на 13.01.2016 року, в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_3 (Суддя Павленко В.Є.).

01.02.2016 року через службу діловодства господарського суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій останній спросить суд стягнути з відповідача 26 839,16 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, 1 488,29 дол. США - заборгованість за процентами, 24 334,83 грн - пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту, 4 712,69 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів за кредитом.

Ухвалою суду від 13.01.2016 року розгляд справи відкладено на 02.02.2016 року.

У зв'язку з прийняттям Указу Президента України № 21/2016 від 23.01.2016 року "Про переведення суддів", який набрав чинності з моменту його прийняття, суддю Господарського суду Рівненської області Павленка Євгена Валерійовича переведено на роботу на посаду судді Господарського суду міста Києва, на підставі розпорядження в.о. керівника апарату від 01.02.2016 року № 01-04/41/2016 призначено повторний автоматизований розподіл, за результатами якого справу № 918/1439/15 передано на розгляд судді Андрійчук О.В.

Ухвалою суду від 01.02.2016 року справу № 918/1439/15 прийнято до свого провадження суддею Андрійчук О.В.

Ухвалою суду від 02.02.2016 року розгляд справи відкладено на 15.02.2016 року.

У судовому засіданні 15.02.2016 року оголошено перерви до 29.02.2016 року, до 09.03.2016 року та до 21.03.2016 року.

Ухвалою суду від 21.03.2016 року продовжено строк розгляду господарського спору на 15 днів, розгляд справи відкладено на 11.04.2016 року.

11.04.2016 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, а також заява про зменшення пені.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.07.2007 року між третьою особою (позичальник) та позивачем (кредитор) укладено генеральну кредитну угоду № 014/89-07/057 (угода), зі змінами від 20.09.2010 року, 30.03.2011 року), відповідно до якої кредитор надає позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених кредитними договорами, укладеними в рамках цієї угоди і які є її невідємними частинами (п. 1.1. угоди ).

За п. 1.2. угоди загальний розмір позичкової заборгованості позичальника на кожний день протягом дії цієї угоди за кожен день протягом дії цієї Угоди за наданими в її рамках не повинен перевищувати 150 668,89 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту (з урахуванням змін внесених додатковою угодою від 20.09.2010 року).

Пунктом 1.3. угоди передбачено, що вказана угода чинна до 22.03.2017 року.

Відповідно до п.п. 2.1.-2.4. угоди з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 20.09.2010 року, кредитор надає позичальнику кредитні кошти на умовах їх забезпечення, цільового використання, строковості, повернення такі види кредитів: кредити в іноземній валюті, кредити у національній валюті. Всі позики, як і відсотки по них, повинні сплачуватися у тій самій валюті, в якій їх було надано. Всі платежі, які мають бути зроблені позичальником на підставі цієї угоди повинні бути зроблені повністю, без будь яких взаємозаліків чи претензій та без будь яких відрахувань або утримань із наявних сум на рахунках позичальника. Загальний розмір усіх позик, що підлягатимуть погашенню на кожен день протягом дії цієї угоди не може перевищувати 150 668,89, 00 дол. США. Конкретні строки користування кредитними коштами, відсоткові ставки за користування кредитними коштами, обєкти кредитування визначаються сторонами окремо в кожному кредитному договорі, укладеному в рамках цієї угоди (з урахуванням змін внесених додатковою угодою від 20.09.2010 року).

Згідно з п. 5.1. угоди позичальник зобов'язаний використати отримані кредитні кошти і забезпечити повернення одержаних кредитів та сплату нарахованих відсотків відповідно до умов кредитних договорів, укладених в рамках цієї угоди.

Кредитор має право у випадку виникнення прострочення заборгованості за кредитом або прострочення по сплаті відсотків по ньому стягувати пеню відповідно до умов, передбачених у ст. 10 угоди; Достроково стягнути заборгованість по всім кредитам, які надані згідно цієї угоди, включаючи нараховані відсотки за користування кредитами та штрафні санкції, у випадку невиконання, або неналежного виконання позичальником умов цієї угоди, якщо інше не передбачено відповідним кредитним договором, укладеним в її рамках (п.п. 6.1., 6.8. угоди) .

23.03.2007 року між третьою особою (позичальник) та позивачем (банк) укладено кредитний договір № 014/89-07/060 (договір) (зі змінами від 30.09.2009 року, 19.05.2010 року, 30.03.2011 року), відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредитні кошти в сумі 94 000,00 дол. США на споживчі цілі, зі сплатою 11,0% річних, з погашенням відповідно до графіку погашення (додаток № 1 до кредитного договору), строком до 22.03.2017 року.

За п. 1.1. договору банк надає позичальнику кредит у розмірах та валюті, визначеній у ч. 1 цього договору, а позичальник приймає, зобовязується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у цьому Договорі.

Згідно з п. 1.5. договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на позичковий рахунок, вказаний в ч. 1 цього договору.

Банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами згідно з кредитною/ними заявкою/ами позичальника. Кредит надається однією сумою чи траншами шляхом перерахування кредитних коштів у безготівковій формі на поточний рахунок позичальника в банку (підп. 1.7.1. п. 1.7. договору).

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивачем надано третій особі кредитні кошти в розмірі 94 000,00 дол. США, що стверджується меморіальним ордером № 10 від 23.03.2007 року.

У підп. 1.4.1. п. 1.4. сторони погодили, що проценти за користування кредитом розраховуються на основі фіксованої процентної ставки з розрахунку річної бази нарахування процентів. Проценти нараховуються не пізніше дати, визначеної у графіку повернення кредиту та сплати процентів, кожного місяця на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються позичальником відповідно до умов п. 1.5. цього договору. Проценти сплачуються позичальником на рахунок процентів банку, вказаний у ч. 1 цього договору, в розмірі, визначеному у п.п. 1.4.1.1.-.14.1.4. цього договору. Якщо дата повернення нарахованих процентів припадає на не банківський день - платіж здійснюється позичальником у банківський день, наступний за таким не банківським днем, але не пізніше передостаннього дня поточного місяця.

Відповідно до п. 1.5. договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на позичковий рахунок, вказаний в ч. 1 цього договору. Нараховані у порядку, передбаченому цим договором, проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту у строк, передбачений в графіку повернення кредиту та сплати процентів.

Додатковими угода від 30.09.2009 року, 19.05.2010 року, 30.03.2011 року банком надавалися позичальнику кредитні канікули, а також змінювався графік погашення кредиту.

Як встановлено судом із наявних матеріалів справи, зокрема з банківських виписок по рахунках позичальника, останній своїх зобов'язань по своєчасному поверненню кредитних коштів та сплати процентів не виконав, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість в розмірі 26 839,16 дол. США за тілом кредиту та 1 488,29 дол. США - за процентами.

Підпунктом 1.9.2. п. 1.9. договору встановлено, що незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначений банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором. При цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, бог позичальника перед банком складає 28 327,45 дол. США, з яких: 26 839,16 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, 1 488,29 дол. США - заборгованість за процентами.

Крім того, позивач за неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором здійснив нарахування пені в розмірі 29 047,52 грн., з яких: 24 334,83 грн пені за несвоєчасне погашення тіла кредиту та 4 712,69 грн пені за несвоєчасну сплату процентів.

За підп. 4.1.1. п. 4.1. договору за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитним коштами, у визначені цим договором строки, сплачується кредитору пеня від суми несвоєчасного виконаного грошового зобовязання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК України).

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно з ч. 1. ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6. ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки НБУ; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися судовим рішенням лише у національній валюті (постанова Верховного Суду України від 01.04.2015 року).

Суд, здійснивши перевірку правильності нарахування пені, встановив, що розмір пені, нарахованої за несвоєчасне повернення кредиту, становить 22 359,69 грн (при заявленому - 24 334,83 грн), а пені, нарахованої за несвоєчасну сплату процентів, - 4 381,17 грн (при заявленому - 4 712,69 грн), отже пеня підлягає частковому задоволенню.

З метою забезпечення виконання зобовязань, що випливають з угоди (зі змінами від 20.09.2010 року, 30.03.2011 року), 23.03.2007 року між позивачем (банк) та відповідачем (поручитель) укладено договір поруки № 014/89-07/057/2 (договір поруки) (зі змінами від 20.09.2010 року).

Відповідно до п. 1.2. договору поруки поручитель на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед банком відповідати за зобовязаннями боржника, що виникають з умов генеральної кредитної угоди № 014/89-07/057 від 23.03.2007 року, а саме: повернути кредит в розмірі 150 668,89 дол. США строком до 22.03.2017 року, проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штраф), у розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також виконати інші умови кредитного договору у повному обсязі.

Пунктами 2.1., 2.4., 2.5. договору поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобовязань за кредитним договором, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих процентів за користування кредитом та неустойки. У випадку невиконання боржником боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором, банк має право звернутися до поручителя з вимогою про виконання боргових у повному обсязі чи в частині. Поручитель приймає на себе зобов'язання у випадку невиконання боржником боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором, здійснити виконання боргових зобов'язань в обсязі, заявленому банком, протягом 3-х банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги банку. Погашення здійснюється поручителем шляхом перерахування відповідної суми на рахунок банку, який буде повідомлено поручителю додатково.

Сторони договору встановлюють, що у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед банком на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги, відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України (п. 3.1. договору поруки).

У силу вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

За приписами ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

З огляду на викладене вбачається, що оскільки зобов'язання третьої особи перед позивачем не виконані, отже відповідач, як солідарний боржник, відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки (пені).

Відтак, вимоги позивача до відповідача визнаються судом обґрунтованими та такими, які належить частково задоволити.

За ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

У силу вимог ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що позовні вимоги до відповідача підлягають частковому задоволенню, а саме: 26 839,16 дол. США заборгованості за кредитом (станом на 11.04.2016 року еквівалентно ), 1 488,29 дол. США заборгованості за процентами (станом на 11.04.2016 року еквівалентно ), 22 359,69 грн пені за кредитом, 4 381,17 грн пені за процентами.

Як вбачається з позовних вимог, позивач просить суд стягнути заборгованість іноземній валюті - дол. США.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується з приписами ст. 524 ЦК України, згідно з якими зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

За змістом ст. 524 та ст. 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 06..06.2012 року у справі № 6-49цс12).

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Частина 3 ст. 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

За п. 3.3. ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Положення ч. 2 ст. 533 ЦК України та ч. 2 ст. 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

При цьому Пленум Верховного Суду України у п. 14 Постанови № 14 від 18.12.2008 року роз'яснив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У ст.ст. 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав від НБУ Банківську ліцензію № 10 від 27.03.1992 року, Дозвіл № 10-4 з додатком на право здійснення операцій, визначених Закон України "Про банки і банківську діяльність", Генеральну ліцензію з додатком на здійснення валютних операцій № 10 від 05.01.2011 року.

Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет № 15-93 від 19.02.1993 року) ( абз. 3 п. 14 Постанови від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", лист Верховного Суду України від 07.10.2010 року "Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин").

Водночас у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення (п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2008 року).

Щодо заяви відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, то вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо ( п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Вказана процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551 ЦК України і ст. 233 ГК України.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України та ст. 233 ГК України встановлено, що господарський суд має право зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора.

Суд, дослідивши ступінь виконання зобов'язання, причини неналежного виконання зобов'язання, враховуючи інтереси обох сторін і поведінку відповідача, встановив незначність прострочення виконання та наслідків порушення зобов'язання, керуючись ст. 83 ГПК України, вважає за можливе зменшити розмір пені за кредитом з 22 359,69 грн до 20 000,00 грн., а пені за процентами - з 4 381,17 грн до 3 500,00 грн.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивач належними та достатніми доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 33, 34 ГПК України, довів заявлені позовні вимоги, суд дійшов висновку про наявність підстав для їх часткового задоволення.

Судом також встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж це передбачено чинним законодавством.

Так, за подання позовної заяви позивач повинен був сплатити 10 425,39 грн судового збору, тоді як згідно з платіжними дорученнями № 469654 від 21.12.2015 року та № 475774 від 20.01.2016 року позивачем сплачено 10 440,82 грн судового збору, що на 15,43 грн більше від встановленого Законом України «Про судовий збір» розміру.

Відповідно до п. 1.ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 підприємства "Автотранссервіс" (вул. Б. Штейнгеля, 1д, с. Городок, Рівненський район, Рівненська область, ) на користь Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_1 Аваль" (вул. Лескова,9, м. Київ, 01011, ) 26 839,16 дол. США заборгованості за кредитом, 1 488,29 дол. США заборгованості за процентами, 20 000,00 грн пені за кредитом, 3 500,00 грн пені за процентами та 10 390,99 грн судового збору.

3. У задоволенні позовних вимог про стягнення 4 334,83 грн пені за кредитом та 1 212,69 грн пені за процентами відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 11.04.2016 року.

Суддя О. Андрійчук