ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

13 квітня 2016 р. Справа № 902/227/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Агрохімцентр", м.Київ

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Банк Насіння", м.Вінниця

про стягнення 123 660,00 грн заборгованості

За участю секретаря судового засідання Віннік О.В.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № 130-01ю/71 від 11.03.2015 р., паспорт серії СМ № 055294 виданий Переяслав-Хмельницьким МРВ ГУ МВС України в Хмельницькій області 21.06.1999 р.

відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ :

Заявлено позов Приватного акціонерного товариства "Агрохімцентр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Банк Насіння" про стягнення 123 660,00 грн заборгованості за отримані згідно договору поставки № 254 від 06.10.2015 р. засоби захисту рослин, з яких: 103 050,00 грн основної заборгованості та 20 610,00 грн штрафу за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою суду від 22.03.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/227/16 та призначено до розгляду на 13.04.2016 р.

Відповідач до суду 13.04.2016 р. не з'явився, витребуваних доказів не подав, причин неявки та неподання витребуваних доказів не повідомив, хоча про час та день розгляду справи його було повідомлено завчасно та належним чином - ухвалою суду від 22.03.2016 р. надісланої рекомендованою кореспонденцією.

При цьому суд зазначає, що ухвала суду про порушення провадження у справі від 22.03.2016 р. надсилалась рекомендованим листом за адресою місцезнаходження відповідача - вул.Коцюбинського, 20, офіс 404, м.Вінниця, 21001, що є ідентичною тій яка відображена в позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (спеціальний витяг № 21801410 від 22.03.2016 р.) і під час доставки працівником пошти не була вручена в зв'язку з відмовою адресата від одержання, що стверджується повернутим конвертом з ухвалою про порушення провадження у справі від 22.03.2016 р. отриманої судом 30.03.2016 р. (а.с.16-18, т.1).

Окрім того, ухвала суду від 22.03.16 р. була направлена рекомендованим листом на адресу керівника відповідача - ОСОБА_2 - вул.Шевченка, 139, с.Велика Кириївка, Бершадський район, Вінницька область, 24455, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (спеціальний витяг № 21801410 від 22.03.2016 р.) і була повернута до суду конвертом від 04.04.16 р. з відміткою органу поштового зв'язку "за зазначеною адресою не проживає".

Враховуючи наведене суд приймає до уваги такі положення законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Виходячи з вимог ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Варто зазначити, що відповідно до ч.1 ст.64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

В абзаці 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Крім того, відповідно до п.3.9.2 вказаної постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При неявці відповідача в судове засідання суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" обов'язок щодо внесення змін про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню.

Крім того суд звертає увагу на п.4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" в яких наголошується, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 (з подальшими змінами) на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправлення, підпис працівника, який її здійснив, та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Як наголошується в п.19 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

На першому примірнику ухвали, яка наявна в справі, є штамп суду з відміткою про відправку документа. Дана відмітка оформлена відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України наведених вище, а тому суд дійшов висновку, що вона є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам.

Крім наведеного вище, про поінформованість відповідача щодо наявності в провадженні Господарського суду Вінницької області даної справи свідчить також телефонограма від 12.04.2016 р. передана відповідальним працівником суду безпосередньо директору ТОВ "Банк Насіння" ОСОБА_3

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Також суд зазначає, що станом на 13.04.2016 р. від відповідача не надійшло жодних письмових пояснень, відзиву, клопотань чи заяв по суті спору.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, визначених в позові.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

06.10.2015 р. між позивачем (в договорі - "Продавець") та відповідачем (в договорі - "Покупець") було укладено договір поставки № 254 (надалі Договір), відповідно умов якого (п.1.1), Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю мінеральні добрива, засоби захисту рослин, мікродобрива та насіння (далі - Товар), а Покупець зобов'язується прийняти цей Товар та своєчасно оплатити його вартість в порядку та на умовах, передбачених даним Договором (а.с.7, т.1).

Пунктом 1.2 Договору сторони визначили, що найменування товару (асортимент), його кількість, що підлягає поставці за цим Договором, ціна за одиницю Товару, визначаються у Специфікаціях та/або рахунках - фактурах, та/або видаткових накладних, що є невід'ємними частинами цього Договору.

Згідно з п.1.4 Договору загальна сума Договору визначається на підставі суми всіх Специфікацій (видаткових накладних) та додатків, підписаних відповідно до умов даного Договору.

Сторони погодили, що поставка Товару за Договором має проводитися Продавцем погодженими партіями, у строки та на умовах, які визначені у Специфікаціях, які підписуються Сторонами на кожну партію Товару і є невід'ємними частинами цього Договору. Місце та умови (базис) поставки вказуються у Специфікації (п.2.1 Договору).

Згідно з п.2.2 Договору на кожну поставку Товару оформлюється видаткова накладна, яка є підтверджувальним фактом передачі Товару у власність Покупця.

Валюта оплати - національна грошова одиниця України, форма оплати - безготівкова. Умови оплати кожної партії Товару визначаються за домовленістю Сторін при кожній поставці в Специфікаціях, які є невід'ємною частиною даного Договору (п.п.3.1, 3.2 Договору).

Згідно з п.3.3 Договору, якщо Сторони підписали Специфікацію, в якій містяться умови оплати товару з відстроченням платежу, то Покупець оплачує Продавцю Товар відповідно до вказаних умов за ціною, вказаною у відповідній Специфікації, з урахуванням положень щодо дооцінки Товару, викладених в п. 3.6 Договору.

За умовами п.4.2.1 Договору, Покупець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі прийняти та оплатити Товар згідно умов даного Договору.

Згідно п. 6.1 Договору цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання.

Додатком 1 до вказаного Договору сторонами підписано специфікацію від 28.10.2015 р. в якій погоджено найменування товару (Фолікур, Нокаут, Квін ОСОБА_4), одиниця виміру (л.), кількість по кожному виду товару (105, 20, 150 відповідно), ціна за одиницю в доларах США та гривні (Фолікур - 18,91 - 435,00; Нокаут - 9,13 - 210,00; Квін ОСОБА_4 - 10,43 - 240,00), сума в гривні без ПДВ (45 675,00; 4 200,00; 36 000,00 відповідно), загальна вартість партії товару (103 050,00); термін поставки (за замовленням), умови поставки (самовивіз), термін оплати товару (до 16.11.2015 р. оплатити 100 % загальної вартості товару), реквізити та підписи сторін (а.с.8, т.1).

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 103 050,00 грн, про що свідчить видаткова накладна № Аг-0001225 від 05.11.2015 р. та довіреність на отримання товару №10 від 28.10.2015 р., які знаходяться в матеріалах справи оригінали яких оглянуто в судовому засіданні.

З огляду на повну тотожність найменування, кількості, вартості товару вказаної у видатковій накладній № Аг-0001225 від 05.11.2015 р. специфікації, а також посилання у видатковій накладній № Аг-0001225 від 05.11.2015 р. на договір № 254 від 06.10.2015 р. суд приходить до переконливого висновку про те, що поставка товару відповідачу здійснювалась саме на підставі вказаного договору № 254 від 06.10.2015 р.

Матеріали справи не містять доказів проведення розрахунків зі сторони відповідача.

Листом № 130-01ю від 07.04.16 р. позивач, з поміж іншого, вказав на відсутність надходження коштів від відповідача з моменту укладення договору.

Таким чином розмір боргу відповідача становить 103 050,00 грн.

Непроведення відповідачем розрахунків за отриманий товар спонукало позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов таких висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору № 254 від 06.10.2015 р. з огляду на його зміст та характер взятих за ним сторонами зобов'язань між ними виникли правовідносини, які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Приймаючи до уваги умови Договору, які встановлюють обов'язок проведення повного розрахунку за отриманий товар до 16.11.2015 р. та відсутність будь-яких доказів проведення розрахунків відповідачем за отриманий товар позовні вимоги в частині стягнення 103 050,00 грн основного боргу підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача 20 610,00 грн штрафу суд дійшов наступних висновків.

Частиною 2 ст.193 ГК України встановлено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Частиною 2 ст. 217 ГК України передбачено такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції, оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Стаття 549 ЦК України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Стаття 610 цього ж Кодексу передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У п.3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В розділі 7 вказаного договору передбачено відповідальність сторін.

Так, згідно п. 7.2 Договору продавець має право, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті, у встановлені договором строки, нарахувати Покупцю штраф в розмірі 20 % від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, та/або нарахувати процент за користування товарним кредитом, який розраховується наступним чином: до дати оплати від дня надання товарного кредиту -0 (нуль) процентів; починаючи з дня оплати зазначеної у договорі (специфікації), до дня його фактичної оплати - 1 (один) процент від суми кредиту за кожен день заборгованості за користування грошовими коштами (ст. 536 ЦК України).

Таким чином, заявлення позивачем вимог про стягнення з відповідача штрафу за прострочення оплати поставленого товару є правомірним, оскільки відповідає умовам укладеного договору та чинного законодавства.

Перевіркою правильності поданого позивачем розрахунку штрафу судом не виявлено помилок (103 050,00 х 20 % /100 = 20 610,00 грн) з огляду на що вказана вимога підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду жодних доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу та штрафу, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі з мотивів наведених вище.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

13.04.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Банк Насіння", вул.Коцюбинського, 20, офіс 404, м.Вінниця, 21001 (ідентифікаційний код 32701469) на користь Приватного акціонерного товариства "Агрохімцентр", вул.Лобачевського, 23/4 літ.Б, м.Київ, 02090 (ідентифікаційний код - 23497084) - 103 050 грн 00 коп. боргу, 20 610 грн 00 коп. штрафу, 1 854 грн 90 коп. - відшкодування витрат повязаних зі сплатою судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 14 квітня 2016 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 2 прим.:

1 - до справи.

2 - відповідачу - вул. Коцюбинського, буд. 20, офіс № 404, м.Вінниця, 21001.