ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2016 р. Справа № 907/766/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І. Желік М.Б.

при секретарі Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Прокурора Іршавського району вих. №05/2-2473-15 від 16.10.2015 року, вх. №01-05/4803/15 від 23.10.2015 року,

на рішення господарського суду Закарпатської області від 02.10.2015 року

у справі № 907/766/15

за позовом: Прокурора Іршавського району в інтересах держави

до відповідача 1: Іршавської районної державної адміністрації Закарпатської області, м. Іршава

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю „Пріма Фарм, м. Іршава

про: визнання недійсним та скасування розпорядження голови Іршавської РДА від 22.05.2009 № 290 та від 12.03.2010 №173; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 22.07.2011; зобовязання ТОВ „Пріма Фарм повернути земельну ділянку площею 0,4 га та привести її у попередній стан.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- прокурор, посвідчення № 020325 від 06.09.2016 року ;

від відповідача 1: не зявився;

від відповідача 2: не зявився;

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Закарпатської області від 02.10.2015 року у справі №907/766/15 (суддя Якимчук Л.М.) у позовних вимогах Прокурора Іршавського району в інтересах держави до відповідачів: Іршавської районної державної адміністрації Закарпатської області, та Товариства з обмеженою відповідальністю „Пріма Фарм, про визнання недійсним та скасування розпорядження голови Іршавської РДА від 22.05.2009 № 290 та від 12.03.2010 №173; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 22.07.2011; зобовязання ТОВ „Пріма Фарм повернути земельну ділянку площею 0,4 га та привести її у попередній стан відмовлено повністю .

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Закарпатської області від 02.10.2015 року у справі № 907/766/15, позивач Прокурор Іршавського району подав апеляційну скаргу.

Зокрема, скаржник у поданій апеляційній скарзі посилається на те, що відмовляючи у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що прокурору було відомо про оскаржуване рішення ще у липні 2010 року коли він звернувся з позовом до ТзОВ «ПрімаФарм» про стягнення до місцевого бюджету 64,5 тис. грн. втрат сільськогосподарського виробництва, нарахованих у звязку з вилучення сільськогосподарських угідь, який ґрунтується на оспорюваних у даній справі актах і вони містяться у справі № 2/53. Галузевими наказами Генерального прокурора України № 6гн від 28.11.2012 та від 28.05.2015 прокурорів зорієнтовано під час застосування представницьких повноважень не допускати підміни органів державної влади, органів місцевого самоврядування та державного нагляду (контролю), а також інших органів, яким законом надано право захищати інтереси громадян та держави в суді. Аналогічна норма міститься і в ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності з 15.07.2015 року, де прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, лише якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Таким чином, норми, установлені ч. 1 ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави. Отже, закон повязує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у звязку з цим прав та охоронюваних законом інтересів. Саме така правова позиція щодо правильності застосування вказаної норми закону міститься в постановах від 02.09.2008 (справа № 3-3376к08) і 20.08.2013 (справа № 3-18гс13) та ухвалі Верховного Суду України від 25.04.2012 (справа № 6-15350вов10) правові висновки якого обов'язкові для застосування всіма судами України. Доводи відповідачів про обізнаність прокурора щодо наявності порушень з 2009-2010 років ґрунтуються на супровідному листі Іршавської РДА про скерування прокурору прийнятих розпоряджень за певний період часу та рішенні господарського суду Закарпатської області від 10.08.2010 року, прийнятого у справі №2/53 за позовом прокурора Іршавського району про стягнення з ТОВ «ПрімаФарм» втрат сільськогосподарського виробництва у звязку із зміною цільового призначення спірної земельної ділянки, а тому прокурором пропущено строк позовної давності. Однак, зверненню до суду передував тривалий процес підготовки та вивчення матеріалів, а проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди ТзОВ «ПрімаФарм» надійшов до прокуратури Іршавського району з управління Держземагентства в Іршавському районі 24.03.2015 року, про що свідчить супровідний лист від 24.03.2015 № 10-704-0.4-1722/2-15. Лише після опрацювання матеріалів у березні-квітні 2015 р. прокурор довідався про порушення прав держави.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 02.10.2015 р. у справі № 907/766/15 та задовольнити позов.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2016р. справу №907/766/15 призначено судді-доповідачу ОСОБА_2 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Желіку М.Б. та Марку Р.І..

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 12.02.2016 р. поновлено пропущений строк на оскарження рішення в апеляційному порядку, подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 23.02.2016 р..

Ухвалою суду від 23.02.2016 року розгляд справи справи відкладався на 22.03.2016 року.

22.03.2016 року було складено повідомлення у якому зазначено, що у звязку із тимчасовою непрацездатністю судді члена колегії Желіка М.Б., розгляд вищевказаної справи не відбувся з урахуванням положень абз. 2 пп.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 21 від 03.03.2016 року. Розгляд справи було перенесено на 29.03.2016 року.

Ухвалою суду від 29.03.2016 року розгляд справи справи відкладався на 04.04.2016 року з підстав, викладених у ній.

Представнику сторони розяснено його права та обовязки згідно ст.22 ГПК України.

В судове засідання 04.04.2016 року зявився прокурор (апелянт), подану ним апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній, надав усні пояснення по суті спору.

Представники відповідачів 1,2 в судове засідання 04.04.2016 року, не зявились, причин неявки суду не повідомили.

Згідно із п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Окрім того, враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обовязковою, а також достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги по суті, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення прокурора в судових засіданнях, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

як правильно встановив суд першої інстанції, на підставі розпоряджень голови Іршавської районної державної адміністрації від 06.07.2007 № 338 „Про надання дозволу на збір матеріалів попереднього погодження щодо передачі земельної ділянки в оренду, від 22.05.2009 №290 „Про затвердження матеріалів попереднього погодження вибору місця розташування земельної ділянки та від 12.03.2010 №173 „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для комерційного використання на території Іршавської міської ради, між Іршавської районною державною адміністрацію Закарпатської області (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Пріма Фарм (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки від 15.03.2010 року, який зареєстрований Закарпатською регіональною філією ДП „Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України, про що в Держаному реєстрі земель вчинено запис від 22.07.2011 № 00019.

Відповідно до п. 1 договору оренди орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення землі іншого призначення.

Згідно п. 2 договору в оренду передається земельна ділянка площею 0,4000 га. Пунктом 3 договору встановлено, що на земельній ділянці обєкти нерухомого майна, а також інші обєкти інфраструктури відсутні. У пункті 8 договору вказано, що договір укладено на 49 років, а пунктом 9 встановлено орендну плату у розмірі 25732 грн. на рік.

Відповідно до пункту 15 договору земельна ділянка передається в оренду для комерційного використання, цільове використання земельної ділянки для іншого призначення (п. 16 договору).

Згідно пункту 18 передача земельної ділянки здійснюється із розробленням проекту її відведення. Підставою розроблення проекту відведення земельної ділянки є : розпорядження Іршавської РДА №173 від 12.03.2010 та частина 5 ст. 16 Закону України „Про оренду землі. Організація розроблення проекту відведення земельної ділянки і витрати повязані із цим, покладаються на орендаря.

Прокурор покликається на передачу в оренду вказаної земельної ділянки без проведення аукціону, земельних торгів, що передбачено главою 21 ЗК України, про що йому стало відомо тільки у квітні 2015 року за результатами вивчення надісланої на адресу прокуратури землевпорядної документації.

При вирішенні спору суд першої інстанції підставно виходив з того, що ст. 2 ГПК України встановлено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. При цьому у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача (ст. 29 ГПК України). У рішенні Конституційного суду України від 04.04.1999 №3-рп/99 у справі у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) зазначено наступне. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах і є фактично позивачем у справах, порушених за позовною заявою прокурора.

У ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності з 15.07.2015, зазначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, лише якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин прокурором обґрунтовується.

Відповідно до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Обовязковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Тобто законодавцем визначено, що при вирішенні справ даної категорії, судам необхідно зясовувати обсяг компетенції, прав та обовязків саме особи (позивача), чиї права або інтереси порушено оскаржуваним правовим актом індивідуальної дії. Аналогічні вимоги враховуючи вищенаведене в сукупності встановлено законодавцем і при предявленні вимог в порядку ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України (п.п. 2.5.2., 2.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Статтею 6 Закону України „Про оренду землі передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону (стаття 16 Закону України „Про оренду землі).

Згідно ст. 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Частиною 2 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву в редакції від 16.09.2008 доповнено пункт 1 розділу Х „Перехідні положення Земельного кодексу України абзацом третім згідно якого у разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування обєкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 1 січня 2008 року, передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюються без проведення земельних торгів (аукціонів).

Враховуючи те, що розпорядженням голови Іршавської районної державної адміністрації від 22.05.2009 №290 „Про затвердження матеріалів попереднього погодження вибору місця розташування земельної ділянки, затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки після 01 січня 2008 року, то надання в оренду вказаної земельної ділянки повинно було відбуватися через проведення земельних торгів, порядок проведення яких передбачено главою 21 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 16, 21 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішень органів влади або органів місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом держаної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 3 статті 43 Закону України „Про місцеві державні адміністрації встановлено, що розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються в т.ч. в судовому порядку. Статтею 50 вказаного Закону передбачено, що розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, акти інших посадових осіб, які призначаються ними, можуть бути оскаржені в судовому порядку відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього право чину. Таким чином оспорювані акти органу місцевого самоврядування та укладений на їх виконання правочин (договір оренди земельної ділянки), як правильно встановлено судом першої інстанції, суперечать земельному законодавству.

Відмовляючи у позові суд виходив зі спливу позовної давності. Позовна давність за приписами ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

За приписами ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Прокурор покликається на те, що про порушення прав держави йому стало відомо лише після того як проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди ТзОВ «ПрімаФарм» надійшов до прокуратури Іршавського району з управління Держземагентства в Іршавському районі 24.03.2015 року, про що свідчить супровідний лист від 24.03.2015 № 10-704-0.4-1722/2-15. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (постанови від 23.12.14 та від 25.03.15), відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, - і у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, в тому числі прокурором.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.09.2015 р. у справі №910/3723/14 висловлено правову позицію щодо порядку обчислення позовної давності за позовами прокурора. Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань удосконалення діяльності прокуратури" у ГПК України внесені зміни, відповідно до яких право виступати позивачем надано прокурору. Таким чином, з моменту набрання чинності вказаним законом, необхідно розмежовувати випадки коли: 1) прокурор є самостійним позивачем у справі; 2) позов подається прокурором в інтересах держави в особі визначеного ним позивача. У першому випадку, строк позовної давності обчислюється саме для прокурора, оскільки він є особою в розумінні ст. 256 ЦК України. В іншому випадку, строк позовної давності обчислюється для визначеного прокурором позивача, який уособлює державу в інтересах якої подано позов, а при зверненні до суду мають місце відносини представництва (діє від імені іншої особи), то для нього не здійснюється окремий відлік строку позовної давності. Такий строк обчислюється саме для особи (довірителя), права якої порушено та в інтересах якої подається прокурором позов. Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань удосконалення діяльності прокуратури", яким надано право прокурорам виступати позивачами, а відтак і окремого обчислення строку позовної давності, набрав чинності 01.12.2012.

Зазначене не було враховано судом першої інстанції, а відтак, безпідставно відмовлено у позові з мотивів спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. У встановленому законом порядку підстави, передбачені у ст. 104 ГПК України для скасування або зміни судового рішення були доведені суду належними доказами.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення прийняте за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені в рішенні, не відповідають наявним в матеріалах справи доказам, а відтак, рішення господарського суду Закарпатської області від 02.10.15 р. у справі № 907/766/15 у відповідності до ст. 104 ГПК України підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105, ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд , -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Прокурора Іршавського району вих. №05/2-2473-15 від 16.10.2015 року, вх. №01-05/4803/15 від 23.10.2015 року - задовольнити.

2.Рішення господарського суду Закарпатської області від 02.10.2015 року у справі № 907/766/15 скасувати. Позов задовольнити повністю. Визнати недійсним та скасувати розпорядження голови Іршавської РДА від 22.05.2009 № 290 ,,Про затвердження матеріалів попереднього погодження вибору місця розташування земельної ділянки. Визнати недійсним та скасувати розпорядження голови Іршавської РДА № 173 від 12.03.2010 ,,Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для комерційного використання на території Іршавської міської ради. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 22.07.2011 № 00019, укладений між Іршавською РДА та ТзОВ „Пріма Фарм . Зобовязати ТОВ „Пріма Фарм повернути земельну ділянку площею 0,4 га та привести її у попередній стан.

3.Стягнути з Іршавської районної державної адміністрації Закарпатської області (90100, Площа Народна, 3 м.Іршава, Іршавський район, Закарпатська область, ) на користь Прокуратури Іршавського району (90100, вул.Шевченка,39 м.Іршава, Іршавський район, Закарпатська область)- 2009,70 грн. судового збору.

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Пріма Фарм (90100, вул. Федорова,25, м.Іршава, Іршавський район, Закарпатська область, ) на користь Прокуратури Іршавського району (90100, вул.Шевченка,39 м.Іршава, Іршавський район, Закарпатська область)- 2009,70 грн. судового збору.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

6. Матеріали справи скеровуються до господарського суду Закарпатської області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 04.04.2016 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

Суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.