ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2016 р.Справа № 916/5095/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Діброви Г.І.

суддів Принцевської Н.М., Лисенко В.А.

при секретарі судового засідання - Саломатовій К.А.

за участю представників учасників процесу:

від позивача - ОСОБА_1 - за довіреністю від 13.08.2014 року № 2542;

від відповідача - Макаренко А.В. - за довіреністю від 14.03.2016 року;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Іллічівськ Одеської області

на рішення господарського суду Одеської області від 22.02.2016 року

по справі № 916/5095/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Іллічівськ Одеської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Охорона-комплекс-Іллічівськ", м.Іллічівськ Одеської області

про визнання підпункту 6.1.1 пункту 6.1 Договору про надання послуг з охорони майна від 01.01.2013 року №1726 в частині визначення ліміту відповідальності в сумі 50 000 грн. 00 коп. - недійсним.

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Охорона-комплекс-Іллічівськ", м. Іллічівськ Одеської області, в якій просила суд визнати недійсним підпункт 6.1.1 пункту 6.1 договору про надання послуг з охорони майна від 01.01.2013 року №1726, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Охорона-комплекс-Іллічівськ", м. Іллічівськ Одеської області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 в частині визначення ліміту відповідальності в сумі 50 000 грн. 00 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Одеської області від 22.02.2016 року у справі № 916/5095/15 (суддя Шаратов Ю.А.) відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 з рішенням суду не погодилась, тому звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд прийняти постанову, якою задовольнити апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, скасувати рішення господарського суду Одеської області від 22.02.2016 року та ухвалити у справі нове, задовольнити позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, визнати недійсним підпункт 6.1.1 пункту 6.1 договору від 01.01.2013 року №1726, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Охорона-комплекс-Іллічівськ", м. Іллічівськ Одеської області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 в частині визначення ліміту відповідальності в сумі 50 000 грн. 00 коп. та стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та неповним з'ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник посилається на помилковість висновку суду про неможливість застосування до правовідносин сторін загальних положень про зберігання.

04.04.2016 року через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Охорона-комплекс-Іллічівськ", м. Іллічівськ Одеської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, який судовою колегією долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення з мотивів, викладених письмово.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для з'ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в справі № 916/5095/15 та наданих сторонами пояснень.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Одеської області є обґрунтованим та правомірним, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Охорона-комплекс-Іллічівськ» (виконавець) і Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (замовник) було укладено договір про надання послуг з охорони майна від 01.01.2013 року №1726, відповідно до умов якого замовник доручив, а виконавець зобов'язався здійснювати охорону майна замовника на об'єкті та обслуговування сигналізації на цьому об'єкті. За цим договором виконавець не приймає майно замовника на зберігання і не вступає у володіння ним (пункт 2.1 договору).

Відповідно до пункту 5.1.1 договору відповідач зобов'язався здійснювати охорону майна позивача, що знаходиться на об'єкті, у відповідності до умов цього договору.

Пунктом 5.1.2 договору встановлено, що у разі надходження на пульт централізованої охорони сигналу про спрацювання сигналізації на об'єкті в періоді охорони, виконавець був зобов'язаний: негайно направити наряд охорони на об'єкт для вжиття заходів, спрямованих на встановлення причин спрацювання сигналізації, сповістити замовника або його уповноважену особу про спрацювання сигналізації на об'єкті з метою виявлення причин спрацювання сигналізації; в разі виявлення слідів проникнення на об'єкт або спроб проникнення на об'єкт сповістити про це замовника послуг, в разі виявлення на об'єкті в період охорони будь-яких осіб вжити заходів щодо затримання та передачі правоохоронним органам, забезпечити охорону майна на об'єкт після спрацювання сигналізації до прибуття на об'єкт замовника, упродовж однієї години.

Розділом 6 договору визначено відповідальність сторін за договором. Зокрема, підпунктом 6.1.1 пункту 6.1 договору сторонами в добровільному порядку, без заперечень та зауважень обумовлено, що виконавець відшкодовує збитки, що завдані замовнику третіми особами внаслідок невиконання або неналежного виконання виконавцем своїх договірних зобов'язань в межах суми прямої дійсної шкоди, але не більше 50 000 грн.

Пунктами 9.1, 9.2 встановлено, що даний договір набирає чинності з 01.01.2013 року до 01.01.2014 року, договір поновлюється на строк, встановлений пунктом 9.1 даного договору, якщо жодна із сторін не менш ніж за 15 днів до закінчення строку чинності договору письмово не заявить про його припинення. Кількість разів поновлення договору не обмежується.

Зміна умов і розірвання договору визначені розділом 10 договору. Зокрема, пунктом 10.1 встановлено, що сторони можуть змінити умови цього договору шляхом укладання додаткових угод.

Будь-яких змін до договору, оформлених шляхом укладання додаткових угод, сторони не вносили.

Відповідач не виконав свої зобов'язання за договором належним чином, оскільки 23.07.2014 року невідомі особи здійснили проникнення до Центрального Універмагу м. Іллічівська за адресою: м. Іллічівськ, вул. Леніна, 19, до відділу ювелірного магазину "Грааль", в якому позивач здійснює господарську діяльність та викрали сейф з ювелірними виробами.

Факт скоєння даного злочину підтверджується довідкою слідчого СО Іллічівського МВ ГУМВС України в Одеській області від 23.07.2014 року Григоренка В.В.

15.08.2014 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Охорона-Комплекс-Іллічівськ", в якій, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила визнати недійсним абзац 2 пункту 2.1. укладеного між сторонами договору №1726 про надання послуг з охорони майна та стягнути з відповідача завдані збитки у сумі 50 000 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 29.10.2014 року у справі № 916/3268/14 у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27.01.2015 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 29.10.2014 року у справі №916/3268/14 без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.03.2015 року у справі № 916/3268/14 рішення господарського суду Одеської області від 29.10.2014 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 27.01.2015 року у справі № 916/3268/14 в частині відмови в задоволенні позову про стягнення 50 000 грн. скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області. У решті рішення господарського суду Одеської області від 29.10.2014 року та постанова Одеського апеляційного господарського суду від 27.01.2015 року залишені без змін.

Рішенням господарського суду Одеської області від 15.06.2015 року у справі №916/3268/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 08.09.2015 року, позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 50000 грн. збитків задоволено повністю.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, фактичні обставини справи та правомірність абзацу 2 пункту 2.1 договору встановлені рішеннями суду у справі № 916/3268/14 і не потребують доказування.

Предметом позовних вимог у даній справі є визнання недійсним пункту 6.1.1 цього ж договору.

За приписами статей 901 та 902 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Предметом договору про надання послуг є вчинення виконавцем певних дій, або здійснення певної діяльності.

За змістом статті 978 Цивільного кодексу України за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність майна, яке охороняється. Володілець такого майна зобов'язаний виконувати передбачені договором правила майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Відповідно до приписів статті 8 Закону України "Про охоронну діяльність" суб'єкт охоронної діяльності надає послуги з охорони на підставі договору, укладеного із замовником у письмовій формі відповідно до законодавства.

Надавши правову оцінку договору, апеляційний господарський суд зазначає, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є змішаним договором, який поєднує в собі договір про надання послуг та договір зберігання, а також є двостороннім та консенсуальним, тобто таким, що вважається укладеним з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами.

Підписавши договір про надання послуг з охорони майна від 01.01.2013 року №1726 в добровільному порядку, без заперечень та зауважень, сторони погодились з умовами даного договору, при цьому з матеріалів справи не вбачається, що сторони намагались змінити умови договору в порядку визначеному пунктами 10.1, 10.2 договору.

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 в позовній заяві зазначає, що умова пункту 6.1.1 договору в частині встановлення ліміту відповідальності відповідача в розмірі 50 000 грн. суперечить приписам статей 22, 951, 978 Цивільного кодексу України, статті 225 Господарського кодексу України, статті 8 Закону України «Про охоронну діяльність», тому підлягає визнанню судом недійсним.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як закріплено в частині 1 статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути визнано судом недійсним.

При цьому, відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, з наведеного вбачається, що для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 207 Господарського кодексу України, позивач має довести належними та допустимими доказами факт того, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону, або його укладено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

В даному випадку сторони, у відповідності до статей 6 і 627 Цивільного кодексу України, на власний розсуд погодили, що виконавець здійснює охорону майна замовника на об'єкті, проте не приймає майно замовника на зберігання і не вступає у володіння ним (пункт 2.1 договору).

При цьому, у визнанні пункту 2.1 договору недійсним господарським судом Одеської області рішенням від 29.10.2014 року у справі № 916/3268/14 було відмовлено і в цій частині рішення набрало законну силу.

Оскільки сторони оформили договір в змішаній формі, і як договір по наданню послуг, який підпадає під регулювання глави 63 Цивільного кодексу України, і як договір охорони, який, регулюється нормами статті 978 Цивільного кодексу України, що не суперечить нормам чинного законодавства України в частині свободи вибору сторонами порядку оформлення своїх договірних відносин вільно та на свій розсуд, то це не може бути підставою для визнання його частини недійсною з огляду ще й на те, що за нормами статті 951 Цивільного кодексу України таке відшкодування збитків здійснюється за загальним правилом, якщо, по-перше, відповідач є саме професійним зберігачем (а не виконавцем послуг), по-друге, сторони в договорі мають право встановити інші умови на свій розсуд, по-третє, позивач повинен бути саме поклажедавцем, а не користувачем послуг.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання підпункту 6.1.1 пункту 6.1 Договору про надання послуг з охорони майна від 01.01.2013 року №1726 в частині визначення ліміту відповідальності в сумі 50000 грн. 00 коп. - недійсним.

Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.

Посилання відповідача про необхідність припинення провадження по справі, у зв'язку з розглядом в межах справи №916/3268/14 положень договору про надання послуг з охорони майна від 01.01.2013 року №1726 розглянуті судовою колегією і відхилені, оскільки в межах справи № 916/3268/14 розглядався абзац 2 пункту 2.1 договору, а в межах даної справи розглядається інший пункт договору, а саме 6.1.1 договору, тому немає підстав для припинення провадження в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Одеської області від 22.02.2016 року у справі № 916/5095/15 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору по апеляційній скарзі покладаються на скаржника.

Керуючись статями 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Іллічівськ Одеської області на рішення господарського суду Одеської області від 22.02.2016 року у справі № 916/5095/15 залишити без задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 22.02.2016 року у справі № 916/5095/15 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в триденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Одеський апеляційний господарський суд у двадцятиденний строк.

Головуючий Г.І. Діброва

Судді Н.М. Принцевська

В.А. Лисенко