ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року Справа № 914/3205/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна В.Е.,
суддівКорнілової Ж.О., Чернова Є.В.,
за участю представників:
позивача -Дорошенко Б.М.,
відповідача-не з'явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 16.02.2016
у справі№914/3205/15
за позовом ТОВ фірма "Гілас"
доЛьвівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування
про стягнення 47280,96 грн. інфляційних втрат та 3% відсотків річних у сумі 4878,57 грн.
встановив:

Рішенням господарського суду Львівської області від 17.11.2015 (суддя Цікало А.І.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 (судді: Бонк Т.Б., Бойко С.М., Якімець Г.Г.), позов задоволено повністю у зв'язку з обґрунтованістю позовних вимог.

Львівське казенне експериментальне підприємство засобів пересування і протезування в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, а саме ст.625 ЦК України та ст.ст.82,84,85,105 ГПК України. Зокрема, скаржник вважає, що з огляду на набрання законної сили рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.2014 у справі № 914/3389/14 лише з 17.02.2015р., позивач не вправі нараховувати інфляційні втрати та 3% відсотків річних на суму стягнутого цим рішенням основного боргу за період з 09.12.2014р. по 17.02.2015р. Також заявник вказує на те, що відносини між сторонами виникли на підставі укладеного в спрощений спосіб договору, яким не встановлено терміну проведення остаточного розрахунку за поставлену позивачем продукцію.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутнього у засіданні представника позивача, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувана постанова - залишенню без змін з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення про задоволення позову, апеляційний господарський суд виходив з того, що:

Рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.2014 у справі №914/3389/14, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 та постановою Вищого господарського суду від 21.04.2015, стягнуто з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь ТОВ фірми "Гілас" 122221,03 грн. основного боргу та 23588,71 грн. інфляційних втрат. Позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 3082,39 грн. залишено без розгляду. В задоволені позову в частині стягнення пені в розмірі 10505,80 грн. та в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 304,49 грн. відмовлено.

Вищевказаним рішенням встановлено, що 17.01.2014р. Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю фірми "Гілас" замовлення №13/07 на постачання металопрокату. Згідно вказаного замовлення позивач зобов'язується передати у власність відповідача, а відповідач зобов'язується прийняти від позивача та оплатити продукцію. Згідно з видатковими накладними від 27.01.2014 №4, від 27.01.2014 №6, від 29.01.2014 №5, від 30.01.2014 №4/1 відповідач отримав від позивача продукцію відповідно до замовлення на загальну суму 122221 грн. 03 коп. Сторонами у спрощений спосіб укладено договір поставки, а згідно вимог ст.692 ЦК України обов'язок відповідача з оплати отриманого товару виник після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний суд не досліджував у даній справі ті факти та обставини, що були досліджені судом першої інстанції у справі №914/3389/14 та не прийняв до уваги заперечення апелянта щодо недослідження окремих фактів та обставин справи судом при прийнятті рішення у справі №914/3389/14.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що зобов'язання між сторонами виникло з договору поставки, укладеного у спрощений спосіб шляхом підписання видаткових накладних, за якими відповідачем було отримано продукцію. Проте, ані в день підписання видаткових накладних, ані на наступний день боржником не було оплачено вартість отриманої продукції, як того вимагає ст.692 ЦК України, відтак, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати продукції, що встановлено рішенням суду у справі №914/3389/14.

Боржник зазначає, що між сторонами було укладено правочин в усній формі, проте, це не підтверджується матеріалами справи. Крім того, згідно зі ст.208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Апелянт посилався на те, що позивач 16.06.2014р. направив відповідачу вимогу (претензію) про виконання грошового зобов'язання на суму 122221,03 грн., встановивши термін оплати - до 15.07.2014р., тому вважає, що в силу приписів ч.2 ст.530 ЦК України грошове зобов'язання в нього як боржника виникло після дати, встановленої у вимозі.

Проте, з копії претензії ТОВ "Гілас" від 16.06.2014 вбачається, що така подана в порядку ст.ст.6,7 ГПК України та в якій позивач вимагав у встановлений законодавством строк сплатити заборгованість та надіслати обґрунтовану відповідь до 15.07.2014р. (а.с.56-57). Таким чином, дана претензія надіслана боржнику в порядку досудового врегулювання спору, вона не містить посилання на ст.530 ЦК України та в розумінні ч.2 ст.530 ЦК України не може вважатися вимогою про виконання договірного зобов'язання, строк виконання якого не визначений.

Крім того, скаржником під час апеляційного перегляду справи долучено копії листів Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування до ТОВ "Гілас" за період з травня 2014 по серпень 2014 року, які містять дані про те, що товар не використовується відповідачем і позивач може забрати цей товар.

Проте, на підставі ч.1 ст.101 ГПК України вказані додаткові докази не були прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки скаржником не обґрунтовано неможливість їх подання до суду першої інстанції. Крім того, такі документи не мають істотного значення при вирішенні даного спору про стягнення коштів внаслідок прострочення грошового зобов'язання, оскільки факти поставки товару досліджувались у справі № 914/3389/14, де предметом розгляду в якій було стягнення основної суми боргу за поставлений товар і правові підстави для поставки та отримання товару.

Стосовно розрахунку розміру 3% річних апеляційний суд зазначив, що вони розраховані позивачем за період прострочення по кожній окремій накладній за відповідний період у 2014 році та до липня 2015 року з урахуванням часткової оплати відповідачем товару 28.05.15р. по видатковій накладній №5 від 29.01.2014 на суму 36452,44 грн. При цьому, розрахунок 3% річних здійснено з наступного дня після дати кожної видаткової накладної по 30 червня 2015 року з урахуванням сплаченої суми боргу у спірний період. Апеляційний суд вказав, що позивачем правомірно не було враховано день фактичної сплати частини боргу (28.05.2015р.) при здійсненні розрахунку, а в період з 28.05.2015 року по 31.05.2015 року нараховані 3% річних вже на зменшену суму боргу, що відповідає вимогам цивільного законодавства.

Відтак, перевіривши розрахунок, апеляційний суд визнав правильним висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4878,57 грн.

Стосовно розрахунку інфляційних втрат, то скаржником не взято до уваги скоригованого розрахунку інфляційних втрат, поданого позивачем у заяві від 16.11.2015 про зменшення позовних вимог, згідно якого позивачем інфляційні втрати нараховані з 09.12.2014 року по 27.05.2015 року на суму боргу 122221,03 грн., та з 28.05.2015 року по 01.07.2015 року на суму 85769,39 грн. з урахуванням оплаченої суми боргу у спірний період.

Відтак, апеляційний суд, враховуючи встановлені обставини справи, період розрахунку, здійснивши власний перерахунок інфляційних втрат в системі "Ліга Закон", встановив, що розмір інфляційних втрат за період з 09.12.2014 року до 01.07.2015 року становить 54549,32 грн. Однак, враховуючи межі позовних вимог, стягненню підлягає 47280,96 грн. інфляційних втрат, заявлених позивачем.

Колегія погоджується з висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як роз'яснено в п.п.1.7,5.1,5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів ч.2 ст.530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису ч.1 ст.692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Кредитор вправі вимагати, у тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї. Господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом ч.5 ст.11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з ч.2 ст.625 названого Кодексу

Колегія суддів враховує, що наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень у справах, пов'язаних із застосуванням ч.2 ст.625 ЦК України (постанова ВСУ від 05.12.2011 у справі №16/164(2010)).

Враховуючи приписи ч.1 ст.692 ЦК України, апеляційним судом правомірно відхилено бездоказові твердження заявника про виникнення між сторонами відносин на підставі укладеного в спрощений спосіб договору (шляхом підписання видаткових накладних), яким нібито не було встановлено терміну проведення остаточного розрахунку за поставлену позивачем продукцію.

З цих же підстав, касаційна інстанція не приймає до уваги доводи скаржника про те, що з огляду на набрання законної сили рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.2014 у справі № 914/3389/14 лише з 17.02.2015р., позивач не вправі був нараховувати інфляційні втрати та 3% відсотків річних на суму стягнутого цим рішенням основного боргу за період з 09.12.2014р. по 17.02.2015р.

Крім того, згідно зі ст.11 ЦК України зобов'язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність (Аналіз Верховним судом України практики застосування ст.625 ЦК України в цивільному судочинстві).

Таким чином, рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.2014 у справі №914/3389/14 лише зафіксовано існування основного боргу скаржника в сумі 122221,03 грн. за поставлену позивачем продукцію, а обов'язок її оплати виник негайно після її прийняття покупцем згідно видаткових накладних від 27.01.2014 №4 та №6, від 29.01.2014 №5 та від 30.01.2014 №4/1.

З цього приводу апеляційна інстанція правильно зазначила, що відповідно до ст.599 ЦК України та ст.202 ГК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання боржником грошового зобов'язання.

Наведеної правової позиції також дотримується Верховний Суд України (постанова ВСУ від 20.12.2010 у справі №3-57гс10, від 04.07.2011 у справі №3-65гс11, від 12.09.2011 у справі №3-73гс11, від 24.10.2011 у справі №3-89гс11, від 14.11.2011 у справі №3-116гс11, від 23.01.2012 у справі №3-142гс11).

Отже, судами попередніх інстанцій достеменно встановлено та скаржником не спростовано той факт, що внаслідок тривалого порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань по оплаті продукції (металопрокату), поставленої позивачем згідно видаткових накладних від 27.01.2014 №4 та №6, від 29.01.2014 №5 та від 30.01.2014 №4/1, та остаточного погашення покупцем суми основного боргу (122221,03 грн.) лише після 01.07.2015р. в порядку виконання судового рішення у справі №914/3389/14, позивачем на підставі ч.2 ст.625 ЦК України правомірно нараховані боржнику на прострочену суму заборгованості 47280,96 грн. інфляційних втрат та 3% відсотків річних у сумі 4878,57 грн. за період з 09.12.2014р. по 01.07.2015р.

Зважаючи на вищенаведене, колегія не вбачає підстав для скасування постанови.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 у справі №914/3205/15 залишити без змін, а касаційну скаргу Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування - без задоволення.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді: Ж.Корнілова

Є.Чернов