РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2016Справа №910/2263/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Старпласт"
доПублічного акціонерного товариства "Фортуна-Банк"
провизнання недійсними пунктів договору
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники сторін:

від позивачаІвчук Ю.В. - представник
від відповідачаКондрасій О.А. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Старпласт" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Фортуна-Банк" та просить суд визнати недійсним пункти 5.1, 5.2 договору про надання відкличної відновлюваної кредитної лінії від 18.04.2014 №04КЛ/17/2027/ЮР.

Позовні вимоги мотивовані тим, що умови п.п. 5.1 та 5.2 укладеного між сторонами договору не відповідають вимогам ст. 61 Конституції України про заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а також актам цивільного законодавства, а саме: ст. 549 Цивільного кодексу України, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності. Тому, як стверджує позивач, одночасне застосування п.п. 5.1, 5.2, 5.5 цього договору за одне й те саме порушення (порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором) свідчить про недотримання сторонами положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, у зв'язку з чим п.п. 5.1, 5.2 договору підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/2263/16 та призначено розгляд справи на 10.03.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2016, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача та неподанням сторонами витребуваних судом документів, розгляд справи відкладено на 23.03.2016.

В судовому засіданні 23.03.2016 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 23.03.2016 з'явився, надав суду відзив на позов, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що ст. 5 договору про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії №04КЛ/17/2027/ЮР від 18.04.2014 містить перелік різних за змістом можливих порушень умов договору, за які встановлені штрафні санкції, погоджені і прийняті сторонами за фактом підписання та виконання умов цього договору. Відповідач стверджує про те, що п.п. 5.1 та 5.2 договору не є тотожними та не передбачають стягнення за одне і те ж саме порушення, оскільки регламентують накладення санкції на позичальника за різними операціями (забезпечують виконання різних за змістом обов'язків позичальника, які не є взаємозамінними. Пункт 5.5 договору про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії №04КЛ/17/2027/ЮР від 18.04.2014 забезпечує можливість кредитора застосувати штрафну санкцію у вигляді штрафу за невиконання взятих на себе позичальником обов'язків, передбачених ст. 4 цього договору (з п. 4.3.1 по п. 4.3.15), крім тих зобов'язань, за порушення яких договором передбачена інша відповідальність окремими пунктами ст. 5 договору. Отже, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2014 між Публічним акціонерним товариством "Фортуна-Банк" (кредитор, банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Старпласт" (позичальник, позивач) було укладено договір про надання відкличної відновлюваної кредитної лінії №04КЛ/17/2027/ЮР (далі - договір), за умовами якого кредитор зобов'язується надані грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених ним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти та виконувати інші зобов'язання, передбачені цим договором. Кредит надається у формі відкличної відновлювальної кредитної лінії. У цьому договорі терміном "відклична відновлювальна кредитна лінія" визначається кредит який видається частинами (траншами), в валюті, що передбачена цим договором, та після повного або часткового повернення якого можлива повторна видача кредиту в межах ліміту заборгованості. Відкличність кредиту розуміється, як право кредитору відмовити позичальнику у видачі кредиту на підставах передбачених цим договором та чинним законодавством України. У цьому договорі терміном "ліміт заборгованості" визначається загальна сума грошових коштів, що можуть бути надані в кредит (п.1.1), надання кредиту здійснюється в гривнях окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - транш, а у сукупності транші, зі сплатою 25,5 процентів річних (п.1.1.1), кінцевий термін повернення кредиту - 16.04.2015 (останній день строку користування кредитом) (п.1.2), кредит надається позичальнику на наступні цілі: фінансування витрат позичальника на закупівлю обладнання для виробництва продукції, сировини для здійснення господарської діяльності та іншої поточної діяльності позичальника (п.1.4), повернення кредиту (траншу) здійснюється шляхом перерахування позичальником коштів на рахунок № 7 (позичковий рахунок). Днем повернення кредиту (траншів) вважається дата зарахування коштів на зазначені позичкові рахунки (п.2.4), проценти нараховуються за фактичну кількість днів користування кредитом (траншами). Для нарахування процентів застосовуються такі методи визначення кількості днів: для гривні - метод факт/факт виходячи із фактичної кількості днів в у місяці та фактичної кількості 365 (366) днів у році (п.2.5), сплата нарахованих процентів проводиться позичальником у валюті траншу щомісячно протягом двох останніх банківських днів поточного місяця та в останній день користування кредитом, шляхом перерахування позичальником коштів на рахунок з обліку нарахованих процентів в гривнях № 7: за перший календарний місяць користування кредитом - за період з дня видачі кредиту по останній календарний день цього місяця (включно); в наступних календарних місяцях - за період з першого числа поточного календарного місяця по останнє число поточного календарного місяця (включно); в останній календарний місяць користування кредитом - за період з першого числа поточного календарного місяця по день, що передує даті повного погашення кредиту(включно). Днем сплати процентів вважається дача зарахування коштів на зазначені в цьому пункті рахунки. Невиконання позичальником зобов'язання щодо сплати процентів може бути підставою для заявления кредитором вимоги про розірвання договору, дострокового погашення кредиту та процентів за період користування кредитом. Невиконання позичальником протягом п'яти робочих днів вимоги кредитора про повернення суми кредиту та/або сплати процентів за його користування, надає кредитору право звернути стягнення на забезпечення (п.2.8), позичальник зобов'язаний (п.4.3), надати у необхідному обсязі достовірну інформацію та документи для здійснення кредитором перевірки цільового використання кредитних коштів, аналізу фінансового стану позичальника, стану предмета застави, визначеного п.2.18 цього договору, та сприяти кредитору в здійсненні цих перевірок. У випадку запровадження позичальником режиму обмеженого доступу на територію третіх осіб, забезпечити працівників кредитора, відповідальних за виконання цього договору відповідними документами (перепустками) для вільного пересування по території позичальника (території знаходження об'єкту застави, визначеного п.2.18 цього договору) під час здійснення перевірок і реалізації прав кредитора, передбачених цим договором (п.4.3.1), забезпечити ефективне використання кредиту з дотриманням принципів цільового використання, строковості, забезпеченості, платності, тощо (п.4.3.2), здійснювати повернення кредиту в порядку, визначеному цим договором (п.4.3.3), забезпечити сплату процентів в порядку, визначеному в п. 2.8 цього договору (п.4.3.4), за власні кошти здійснювати оплату витрат, згідно діючих тарифів кредитора, податків та інших платежів, пов'язаних з укладанням та виконанням цього договору, договору іпотеки/застави та договорів страхування (полісів) (п.4.3.5), не пізніше терміну, визначеного в п. 1.2 договору, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти та можливі неустойки, тощо (п.4.3.6), у разі зміни свого юридичного статусу, місцезнаходження, адреси для листування, платіжних реквізитів, складу та/або часток засновників (учасників, акціонерів, співвласників), керівника та головного бухгалтера зміни основних видів (напрямків) діяльності, тощо, протягом трьох днів, з дати настання відповідних змін, повідомити про це кредитора та надати відповідні документи (п.4.3.7), безумовно надавати кредитору інформацію про фінансово-господарську діяльність позичальника, у тому числі: щоквартально до двадцять п'ятого числа місяця, наступного за звітним кварталом - бухгалтерську та статистичну звітність, баланс (Ф №1), звіт про фінансові результати (Ф №2), декларацію з податку на прибуток підприємства, розшифровку дебіторської та кредиторської заборгованості, розшифровку основних засобів, документів, що підтверджують їх наявність, довідки з банків, в яких відкрито поточні рахунки позичальника, про рух коштів за попередній місяць по рахункам, інформацію про стан та рух заставного майна, а також на письмову вимогу кредитора договори, контракти, рахунки - фактури та інші документи, що стосуються предмету договору, щорічно на першу вимогу банку надавати незалежну оцінку предмета іпотеки/застави, а також іншу інформацію, що буде необхідна для з'ясування фінансово - господарського стану (п.4.3.8), протягом двох робочих днів від дати отримання відповідної вимоги кредитора, надати представникам останнього можливість ознайомитися з фінансово-бухгалтерськими документами (п.4.3.9), під час дії цього договору, без попереднього письмового повідомлення кредитора: не відкривати нові рахунки, не переводити обороти та не отримувати кредити в будь-яких інших банківських (фінансових) установах, не передавати у заставу свої активи для забезпечення виконання інших зобов'язань, іншим чином не проводити відчуження майна (основних засобів) та не обтяжувати його, не виступати поручителем (гарантом) по зобов'язаннях третіх осіб (п. 4.3.10), протягом дії цього договору письмово повідомляти кредитора: про намір отримати кредит у іншого кредитора, про надання поручительства, гарантії, авалю по зобов'язаннях третіх осіб; про порушення за позовом майнового чи немайнового характеру в будь-якому суді, господарському чи третейському суді провадження у справі, в який він є відповідачем (співвідповідачем), про накладення арешту на майно або на кошти на будь-якому поточному чи депозитному рахунку; про відкриття виконавчого провадження; про порушення справи про банкрутство. Позичальник зобов'язаний повідомити кредитора про настання перерахованих у цьому пункті обставин протягом 10-ти днів із дня коли йому стало відомо про їх виникнення та надати копії підтверджуючих документів (п.4.3.11), у зв'язку з укладенням цього договору та відповідно до умов договору застави/іпотеки за власний рахунок і на весь строк дії договору забезпечити страхування предметів застави/іпотеки, які виступають забезпеченням за договором, на користь кредитора, в сумі, не меншій ніж сума застави, при цьому перелік страхових випадків визначається сторонами. В підтвердження цього позичальник зобов'язується надати кредитору оригінал договору страхування (полісу) та копію платіжного документа про сплату страхового платежу. Протягом всього строку дії цього договору позичальник/поручитель зобов'язаний підгримувати чинність зазначених договорів страхування (полісів) та/або укладати нові договори страхування (поліси) в сумі, не меншій, ніж сума застави на момент страхування, та дотримуватися взятих на себе зобов'язань за ними. Позичальник/поручитель зобов'язаний щорічно, до закінчення періоду, за який сплачено попередній страховий платіж, надавати кредитору договори страхування (поліси) та документи, що підтверджують сплату страхових платежів. У разі не надання позичальником кредитору договору страхування предметів застави/іпотеки у 5-денний строк після підписання цього договору, або після закінчення строку дії попереднього договору страхування, кредитор має право самостійно застрахувати предмет застави/іпотеки за власний рахунок у страховій компанії за вибором кредитора, а позичальник повинен компенсувати витрати кредитора понесені ним на страхування, протягом 3-х робочих днів з дати отримання відповідної вимоги кредитора. Кредитор має право на договірне списання грошових коштів з рахунків позичальника в сумі страхового платежу сплаченого кредитором страховій компанії (п.4.3.12), не відчужувати майно (майнові права), що передано в заставу кредитору (п.4.3.13), на вимогу кредитора, в разі укладання з позичальником та/або з майновим поручителем договору(ів) застави (а також у разі внесення змін до даних договорів застави) компенсувати кредитору плату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна обтяження майна, що передається в заставу кредитору (п.4.3.14), дотримуватися рівня чистих щомісячних надходжень на поточні рахунки позичальника, відкриті в АТ "Фортуна-банк", у розмірі не менше 30% від ліміту заборгованості по кредиту на перше число поточного місяця (п.4.3.15), при неповернені або несвоєчасному поверненні кредиту, кредитор має право вимагати від позичальника сплати неустойки у вигляді пені, із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п.5.1), за несплату або несвоєчасну сплату процентів, кредитор має право вимагати від позичальника сплату неустойки у вигляді пені, із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п.5.2), позичальник зобов'язаний сплатити пеню, нараховану кредитором, протягом п'яти робочих днів від дати отримання письмової вимоги кредитора на рахунок, вказаний у вимозі. Штрафні санкції за цим договором розраховуються у валюті кредиту (траншу). Сплата штрафних санкцій на користь кредитора здійснюється позичальником у національній валюті України (п.5.3), сплата пені не звільняє сторону від виконання зобов'язань за цим договором. За вибором кредитора можливе стягнення неустойки чи відшкодування збитків (альтернативна неустойка) (п.5.4), за порушення позичальником зобов'язань, зазначених в п.4 цього договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 1000 грн. за кожне порушення (п.5.5), кредитор має право відмовитись від права на пеню та штрафи передбачені цим договором (п.5.8).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує на те, що умови п.п. 5.1 та 5.2 в сукупності з умовами п.5.5 укладеного між сторонами договору порушують законодавчо встановлену заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати п.п.5.1, 5.2 договору недійсними на підставі ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 217 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Дослідивши зміст кредитного договору, що оскаржується, суд приходить до висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: форму, порядок надання кредиту, проценти за користування кредитом, умови погашення кредитних платежів та процентів, права, обов'язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджується з вимогами ст. 1054 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме: п.5.1 визначено, що при неповернені або несвоєчасному поверненні кредиту, кредитор має право вимагати від позичальника сплати неустойки у вигляді пені, із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, п.5.2 визначено, що за несплату або несвоєчасну сплату процентів, кредитор має право вимагати від позичальника сплату неустойки у вигляді пені, із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а п.5.5 встановлено, що за порушення позичальником зобов'язань, зазначених в п.4 цього договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 1000 грн. за кожне порушення.

При цьому, п.4 договору (з п.п. 4.3.1 по п. 4.3.15) встановлює обов'язки позичальника по договору про надання відкличної відновлюваної кредитної лінії №04КЛ/17/2027/ЮР від 18.04.2014.

Верховний Суд України в постанові від 21.10.2015 у справі №6-2003цс15 відзначив, що відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

В даному випадку, пункти 5.1 та 5.2 договору регламентують накладення санкції на позичальника за різними зобов'язаннями, а саме передбачають відповідальність за несплату кредиту і процентів по кредиту. При цьому, п. 5.5 договору передбачає можливість кредитора застосувати санкцію у вигляді штрафу за невиконання взятих на себе позичальником обов'язків, в тому числі не грошового характеру, передбачених ст. 4 цього договору (перелік яких встановлений з п. 4.3.1 по п. 4.3.15), крім тих зобов'язань, за порушення яких договором передбачена інша відповідальність окремими пунктами ст. 5 договору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постанові від 27.04.2012 № 06/5026/1052/2011 одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, і у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Як зазначено у п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" пеня, за визначенням ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Отже, враховуючи, що відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України пеня та штраф є формами неустойки та видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, у зв'язку з чим, у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, що не суперечить положенням ст. 61 Конституції України і відповідає встановленій ст. 627 Цивільного кодексу України свободі договору, підстав для застосування до п.п. 5.1, 5.2 договору правил, визначених ст.ст. 215, 217 Цивільного кодексу України, немає.

За таких обставин позов задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір, у зв'язку із відмовою в задоволенні позову, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 07.04.2016

Суддя Ю.М.Смирнова