ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016р. Справа№ 914/90/16

За позовом: Фізико-механічного інституту ім. Г.В.Карпенка НАН України, м. Львів,

до відповідача: Приватного підприємства «Отава», м. Львів,

про зобовязання укласти договір.

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Зубкович Д.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

На розгляд господарського суду Фізико-механічним інститутом ім. Г.В.Карпенка НАН України подано позов до Приватного підприємства «Отава» про зобовязання укласти договір.

Ухвалою суду від 15.01.2016р. (суддя Запотічняк О.Д.) порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 02.02.2016р. Розгляд справи відкладався на 16.02.2016р. У судових засіданнях 16.02.2016р. та 24.02.2016р. оголошувалася перерва.

У звязку з тимчасовою непрацездатністю судді Запотічняк О.Д. на підставі розпорядження керівника апарату суду №210 від 14.03.2016р. за результатами проведеного 14.03.2016р. повторного автоматизованого розподілу справу для розгляду передано судді Яворському Б.І. Ухвалою суду від 14.03.2016р. розгляд справи відкладався на 29.03.2016р. У судовому засіданні 29.03.2016р. оголошувалася перерва до 12.04.2016р.

У судовому засіданні 12.04.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач набув право власності на будівлі за адресою: м. Львів, вул. Наукова, 5-В, користується земельною ділянкою, яка знаходиться під зазначеними будівлями та належить позивачу на праві постійного користування. Оскільки відповідач відмовляється добровільно сплачувати земельний податок за земельну ділянку, якою він фактично користується, позивач просить зобовязати ПП «Отава» укласти з ним договір про відшкодування витрат земельного податку балансоутримувача.

Представники відповідача у судовому засіданні 12.04.2016р. проти позову заперечили з підстав. зазначених у відзиві, зазначивши, що у відповідача відсутнє належним чином оформлене право користування земельною ділянкою площею 1630 кв.м, тому відсутні правові підстави для сплати ним земельного податку за будь-які періоди. Крім того, у позовній заяві та додаткових поясненнях до неї не наведено жодного розрахунку розміру земельного податку, про компенсацію якого просить позивач, а також не долучено жодних доказів користування відповідачем земельною ділянкою площею 1630 кв.м. Враховуючи наведене, просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно, всебічно і обєктивно зясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

ОСОБА_4 Державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЛВ № 003710 від 14.09.1999р. Фізико-механічному інституту ім. Г.В.Карпенка Національної академії наук України надано в постійне користування земельну ділянку площею 7,8138 га на вул.Науковій, 5 у м.Львові для обслуговування комплексу інституту відповідно до ухвали 5-ої сесії 3-го скликання Львівської міської ради народних депутатів від 29.04.1999р. №216.

18.08.2000р. між Закритим акціонерним товариством «Академрембуд» та Приватним підприємством «Отава» укладено договір купівлі-продажу, відповідно до п.1 якого ЗАТ «Академрембуд» продало будівлі і споруди, що знаходяться в м. Львові по вул. Наукова, 5 В, а саме:

· Цегляний адміністративний корпус, позначений в плані А-1 розмір нежитлової площі - 108,1 кв.м;

· Цегляний гараж Б- розмір нежитлової площі -48,1 кв.м;

· Цегляний склад В розмір нежитлової площі 32,1 кв.м;

· Цегляний металевий склад Г розмір нежитлової площі - 145,1 кв.м;

· Цегляна майстерня Д розмір нежитлвоої площі 56,6 кв.м;

· Цегляний склад Ж розмір нежитлвоої площі 78,8 кв.м.

До згаданих вище будівель і споруд відносяться: металеві ворота №1,металева огорожа №2, металеві ворота №3, бетонне замощення І, асфальтно-бетонне замощення ІІ, а ПП «Отава» купило вище згадані будівлі і споруди, що знаходяться в м. Львові по вул. Наукова, 5 В (п.2 договору).

21.08.2000р. складено акт приймання-передачі будівель і споруд згідно з договором купівлі-продажу від 18.08.2000р.

Як підтверджується Реєстраційним посвідченням від 21.09.2000р.Львівським обласним державним комунальним Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, будівлі та споруди літ. «А-1», «Б», «В», «Г», «Д», «Ж», №1, №2, №3, І, ІІ в цілому, які розташовані у м. Львові по вул. Науковій, 5В, зареєстровані на праві приватної власності за ПП «Отава».

ОСОБА_4 з Державного реєструречових прав на нерухоме майно від 28.04.2013р. ПП «Отава» є власником обєкту нерухомого майна: будівлі та споруди літ. «А-1», «Б», «В», «Г», «Д», «Ж» на праві приватної власності. До будівель і споруд відносяться металеві ворота №1,металева огорожа №2, металеві ворота №3, бетонне замощення І, асфальтно-бетонне замощення ІІ.

У витягу №19-1323-0.2-4185/9-15АП від 24.03.2015р. з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка знаходиться у м.Львові, вул.Наукова, 5, зазначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 1 кв.м під забудовою становить 1 286,74 грн.

Листом №01-12/15 від 17.12.2015р. відповідач повідомив позивачу, що у звязку з не визначенням офіційного юридичного статусу ПП «Отава» щодо спірної земельної ділянки недоцільно укладати будь-які договори щодо фінансових зобовязань підприємства, в тому числі і щодо сплати земельного податку.

Листом №01-03/16 від 16.03.2016р. ПП «Отава» звернулося до позивача для отримання згоди на вилучення земельної ділянки загальною площею 1630 кв.м, у тому числі 468,8 кв.м під будівлями з метою врегулювання земельних відносин.

Листом №88-3/248 від 22.03.2016р. позивач повідомив відповідача про те, що інститут не має повноважень щодо надання згоди на вилучення частини земельної ділянки, закріпленої за ним на праві постійного користування.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р., який був чинний на момент видачі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою). Право тимчасового користування виникає на підставі договору оренди (ст. 24 ЗК України від 18.12.1990 року).

Підстави набуття права на землю із земель державної і комунальної власності передбачені статтею 116 Земельного кодексу України. Підставою набуття права на землю у таких випадках є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок надання у постійне користування земельних ділянок встановлений статтею 123 Земельного кодексу України. Так, згідно ч. 1 цієї статті надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Сторони стверджують, що земельна ділянка, на якій розташоване нежитлове приміщення відповідача, знаходиться в межах земельної ділянки, на яку позивачу видано Державний акт на право постійного користування №ІІ-ЛВ 003710, тобто користувачем цієї ділянки є Фізико-механічний інститут ім. Г.В.Карпенка Національної академії наук України. Будь-яких рішень органу місцевого самоврядування або органу державної влади про передачу відповідачу у власність спірної земельної ділянки або надання її у постійне користування чи оренду сторонами не подано. У матеріалах справи відсутні також докази набуття ПП «Отава» прав на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, оренди чи іншого правочину. Таким чином, на момент прийняття судом рішення, відсутні докази наявності у відповідача права власності чи права користування земельною ділянкою.

Аналіз пропонованого позивачем проекту договору дає підстави стверджувати, що він фактично регулює питання відшкодування земельного податку.

ОСОБА_4 п. 14.1.147 Податкового кодексу України плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається відповідно до нормативно-грошової оцінки землі.

При цьому, відповідно до ст. ст. 269, 288 Податкового кодексу України земельний податок сплачується власниками земельних ділянок, земельних часток (паїв) та постійними землекористувачами. Орендну плату сплачують орендарі на підставі укладеного договору оренди землі.

ОСОБА_4 з положеннями чинного законодавства обов'язок зі сплати плати за землю як загальнодержавного податку може бути покладений виключно на наступних осіб: у формі земельного податку - на власників та постійних користувачів належним чином сформованих земельних ділянок, право власності/постійного користування яких оформлені та зареєстровані у відповідності до вимог чинного земельного законодавства; у формі орендної плати за землі державної та комунальної власності - на орендарів відповідних земельних ділянок державної та комунальної власності за умови укладення та реєстрації відповідних договорів оренди землі.

Слід відрізняти поняття справляння податку з платника податку від його фактичного перерахування належному отримувачу, яке може здійснюватися як платником податку так і його представником чи податковим агентом. Тому податок, в тому числі земельний, є елементом податкових відносин та не підпадає під регулювання цивільного законодавства. Аналогічний висновок зробив ВГС України у постанові від 28.10.2014р. по справі №914/1307/13.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт господарювання (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

ОСОБА_4 ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ст.202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст.203 ЦК України).

Як встановлено судом, позивачем не доведено, що відповідач є власником чи належним користувачем спірної земельної ділянки, а сплата податку, відшкодування якого є предметом договору, не регулюється цивільним законодавством.

З огляду на зазначене, пропонований проект договору, зобовязати відповідача укласти який просить позивач, є таким, що суперечить закону, а тому не може бути укладений. Крім того, суд відзначає наступне. У позовній заяві та письмових поясненнях позивач просить зобовязати укласти договір про відшкодування вартості земельного податку.

Суд звертає увагу інституту на те, що серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України, не має такого способу захисту, як установлення правовідносин, в тому числі шляхом зобовязання особи до укладення договору. Аналогічна позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012р. у справі №6-110цс12, де Верховний Суд України зазначає, що особа вправі звернутися до суду за захистом свої прав на підставі п.1 ч.2 ст.6 ЦК України з позовом про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативно-правовим актом, що містить відповідний обовязок, а зобовязання укласти договір у судовому порядку не відповідає способам захисту прав, передбачених ст.16 ЦК України.

ОСОБА_4 ч.2 ст.4-3 та ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

ОСОБА_4 з ст.49 ГПК України сплачений судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 12, 33-34, 44, 49, 82-85, 111-12 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У судовому засіданні 12.04.2016р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст складений та підписаний 13.04.2016 р.

Суддя Яворський Б.І.