РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016Справа №41/304

За позовомПублічного акціонерного товариства «Київенерго»
ДоКомунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва
Простягнення 66 291,97 грн.
Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Телігін Д.В. - по дов.

від відповідача: Острова В.В. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва про стягнення основного боргу в сумі 89 043,99 грн., інфляційних втрат в сумі 57 155,32 грн. та 3% річних в розмірі 9136,65 грн.

Ухвалою від 27.05.2009 року було порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 12.06.2009 року.

В судовому засіданні 12.06.2009 року, представник позивача надав усні пояснення по суті спору та додаткові документи по справі.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.06.2009 подав документи на вимогу ухвали суду та проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.

В судовому засіданні 12.06.2009 року судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва № 8/131 від 24.01.2008 року визнано протиправними та скасовано розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.05.2007 р. N 640, від 30.05.2007 р. N 641, від 30.05.2007 р. N 642, від 30.05.2007 р. N 643.

Зазначена постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.01.2009 року по справі № 22-а 14381/08.

Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено повноваження органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг, в тому числі віднесено до їх повноваження встановлення цін (тарифів) на житлово-комунальні послуги відповідно до закону, а в статті 31 цього Закону передбачено порядок формування цін, тарифів на житлово-комунальні послуги.

Таким чином, судом встановлено, що розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), якими встановлені тарифи на підставі яких позивачем визначається вартість наданих відповідачу послуг, в судовому порядку визнані протиправними та скасовані.

Проте постанова Окружного адміністративного суду від 24.01.2008 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 09.01.2009 року оскаржені до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою від 29.01.2009 року Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження по даній справі та зупинив виконання оскаржуваних постанови та ухвали.

За таких обставин, враховуючи те, що справа № 41/304 та справа № 8/131 є пов'язаними, ухвалою суду від 01.06.2009р. господарський суд м. Києва зупинив провадження у справі № 41/304 на підставі частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 8/131 за адміністративним позовом ОСББ "Престиж" до виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про оскарження розпоряджень від 30.05.2007 р. N 640, від 30.05.2007 р. N 641, від 30.05.2007 р. N 642, від 30.05.2007 р. N 643.

Судом встановлено, що обставини, які були підставою для зупинення провадження по справі 41/300 відпали, зокрема, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва № 8/131 від 24.01.2008 року визнано протиправними та скасовано розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.05.2007 р. N 640, від 30.05.2007 р. N 641, від 30.05.2007 р. N 642, від 30.05.2007 р. N 643.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.01.09 р. у справі № 22-а-14381/08 вищевказану постанову Окружного адміністративного суду міста Києва № 8/131 від 24.01.2008 р. було залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України № К-2608/09 від 02.07.09 р. касаційні скарги Київської міської державної адміністрації та АЕК «Київенерго» задоволено частково; касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Енергогенеруюча компанія «ДАРтеплоцентраль» задоволено; постанову Окружного адміністративного суду м. Києва № 8/131 від 24.01.08 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду № 22-а-14381/08 від 09.01.09 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.10 р. у справі № 2а-673/2010 провадження у справі за адміністративним позовом ОСББ "Престиж" до Київської міської державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору АЕК "Київенерго" про визнання протиправними та скасування розпоряджень КМДА закрито.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.10.10 р. у справі № 2а-673/10 апеляційні скарги ЖБК «Буревісник-3», ЖБК «Ремонтник», ЖБК «Суднобудівник-18», ЖБК «Алмазний», ОСББ «Мотор», ВАТ «Універсам № 14», на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.10 р. у справі № 2а-673/2010 задоволено частково; ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.10 р. у справі № 2а-673/2010 скасовано як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлено справу для продовження розгляду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.04.11 р. у справі № 2а-376/2011 залишено без розгляду адміністративний позов ОСББ "Престиж" до Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору АЕК «Київенерго», про визнання протиправними та скасування розпоряджень.

Згідно з частиною 3 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд поновлює провадження у справі після усунення обставин, що зумовили його зупинення.

У зв'язку з тим, що відпали обставини, які зумовили зупинення провадження у справі №41/304, ухвалою від 09.03.2016р. було поновлено провадження у зазначеній справі.

21.03.2016р. до господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про зміну найменування заявника з Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» на Публічне акціонерне товариство «Київенерго».

21.03.2016р. до господарського суду міста Києва надійшла заява Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про зменшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 57 155,32 грн. та 3% річних в розмірі 9136,65 грн.

У судовому засіданні 21.03.2016р. судом було відкладено розгляд заяви про зміну найменування позивача та заяви про зменшення позовних вимог.

Під час розгляду справи 21.03.2016р. відповідачем було подано клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні для надання можливості ознайомитись з матеріалами справи, яке було задоволено судом.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 21.03.2016р. було оголошено перерву до 04.04.2016р.

У судовому засіданні 04.04.2016р. представником позивача надано усні пояснення по суті спору, відповідно до яких останнім підтримано заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

У судовому засіданні 04.04.2016р. судом було розглянуто та задоволено клопотання Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про зміну найменування позивача. При цьому, суд виходив з наступного.

З представлених позивачем документів, а саме статуту заявника, в редакції затвердженій рішенням від 22.04.2013р. загальних зборів Публічного акціонерного товариства «Київенерго», яке оформлене протоколом №2/2013, вбачається, що на підставі приписів Закону України «Про акціонерні товариства» було змінено найменування позивача на публічне акціонерне товариство.

З огляду на наведене вище, судом було змінено найменування позивача з Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» на Публічне акціонерне товариство «Київенерго».

Одночасно, під час розгляду справи 04.04.2016р. судом було прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог.

Згідно зі ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи, що заява позивача відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, остання прийнята господарським судом до уваги під час розгляду справи та судом розглядаються остаточні позовні вимоги, викладені в останній.

Представником відповідача 01.04.2016р. через канцелярію суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи документів, яке судом розглянуто та задоволено, а у судовому засіданні 04.04.2016р. надано усні пояснення по суті спору, згідно яких Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва проти задоволення позову заперечувало.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 04.04.2016р.

В судовому засіданні 04.04.2016 року на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, а також заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

01.02.2006р. між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (найменування якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Київенерго») (постачальник) та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (споживач) було укладено договір №690508 на постачання теплової енергії в гарячій воді.

Згідно частини 1 статті 275 Господарського кодекс України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно частини 1 статті 275 Господарського кодекс України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Пунктом 1.1 договору №690508 від 01.02.2006р. сторони узгодили, що постачальник зобов'язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі.

Відповідно до пункту 2.1 договору №690508 від 01.02.2006р. при виконанні умов цього договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською держадміністрацією, Правилами користування тепловою енергією, нормативними актами з питань користування та взаєморозрахунків за енергоносії.

Пунктом 2.2.1 спірного правочину сторони узгодили, що енергопостачальна організація зобов'язалася безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із споживачем для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно з заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку № 1.

Відповідно до пункту 2.3.1 договору №690508 від 01.02.2006р. абонент зобов'язався виконувати умови та порядок оплати, в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку № 2 до договору.

Згідно з пунктом 4.1 договору №690508 від 01.02.2006р. останній набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2006р.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний період, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення (п.4.3 договору №690508 від 01.02.2006р.).

У додатку №2 до спірного правочину сторонами визначено, що споживач щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в МВРТ-6 за адресою: вул.Меліоративна, буд.11, оформлену постачальником платіжну вимогу-доручення на суму, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця та кінцеве сальдо розрахунків на початок поточного місяця за мінусом суми фактично сплаченої теплової енергії в поточному місяці; табуляграму фактичного споживання за попередній період та акт звірки, який оформлює і повертає один примірник постачальнику протягом двох днів з моменту їх одержання.

Споживач щомісячно: забезпечує не пізніше 10 числа, наступного за розрахунковим, оплату коштів від населення за фактично спожиту теплову енергію на транзитний рахунок ГІОЦ КМДА; до двадцять п'ятого числа поточного місяця сплачує вартість теплової енергії, яка використовується орендарями, на рахунок постачальника згідно з розрахунком. Розрахунки за спожиту теплову енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №690508 від 01.02.2006р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків з поставки теплової енергії.

На виконання умов договору №690508 від 01.02.2006р. позивач поставив, а відповідач за період з квітня 2006р. по квітень 2009р. (включно) спожив теплової енергії на загальну суму 364 728,84 грн., що засвідчується обліковими картками за спірний період.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги умови договору №690508 від 01.02.2006р., суд дійшов висновку, що строк оплати поставленої та прийнятої у період з квітня 2006р. по квітень 2009р. теплової енергії, настав.

Проте, в свою чергу, відповідач розрахувався за спожиті послуги з порушенням строків, що визначені умовами спірного правочину, що і стало підставою для звернення позивача з вимогами про стягнення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на порушення відповідачем строків виконання грошових зобов'язань за договором №690508 від 01.02.2006р. позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 9136,65 грн. та інфляційні втрати в розмірі 57 155,32 грн.

Суд зазначає, що у застосуванні індексації слід враховувати рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі №62-97р від 03.04.1997р. Верховного Суду України.

Відповідно до Листа №62-97р. від 03.04.1997р. Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» та Інформаційного листа №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. Вищого господарського суду України «Про практику застосування ВГСУ у розгляді справ окремих норм матеріального права» сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Вказані рекомендації щодо нарахування на суму заборгованості інфляційних втрат також викладено у Листі б/н від 01.07.2014р. Верховного суду України «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві».

Здійснивши перевірку наведеного заявником розрахунку, суд дійшов висновку щодо його обґрунтованості та наявності підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Одночасно, посилання заявника на приписи ч.1 ст.233 Господарського кодексу України, відповідно до якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право, в тому числі, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У зазначених нормах Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), тоді як у даному випадку до стягнення заявлено 3% річних та інфляційні втрати.

Суд зауважує, що формулювання ст.625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію наведено у Листі б/н від 01.07.2014р. Верховного суду України «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» та постановах від 06.06.2012р. і від 24.10.2011р. Верховного Суду України по справах №6-49цс12 та 6№-38цс11.

Отже, проценти, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягнення пені.

При цьому, суд зауважує, що п.3 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Тобто, враховуючи правову природу 3% річних та інфляційних втрат у суду відсутні підстави для зменшення їх розміну на підставі ст.83 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, вимоги відповідача про припинення провадження в частині стягнення основного боргу судом були залишені без задоволення з огляду на остаточні позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Київенерго», відповідно до яких сума основного боргу до стягнення не заявляється.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 80, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити позовні вимоги.

2. Стягнути з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м.Києва (02002, м.Київ, вул.Челябінська, буд.9-Г, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м.Київ, Площа Івана Франка, буд.5, ) 3% річних в сумі 9136,65 грн., інфляційні втрати в розмірі 57 155,32 грн., державне мито в сумі 662,92 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 118 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

11.04.2015 р.

Суддя О.М. Спичак