РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2016Справа №910/3237/16

За позовом Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Золоті ворота»

про стягнення 10 000, 00 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Лавренчук А.М.

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Казенне підприємство спеціального приладобудування «Арсенал» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Золоті ворота» про стягнення заборгованості у розмірі 10 000, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язань за договором № 732104 від 25.10.2013 р. щодо видання книги «Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.02.2016 р. порушено провадження у справі № 910/3237/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 28.03.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі позивач подав пояснення по справі, у яких зазначає, що договір № 732104 від 25.10.2013 р. за своєю правовою природою є договором підряду та відповідно до п.п. 6.1., 6.2. діє до повного виконання сторонам своїх зобов'язань.

Також у своїх поясненнях позивач посилається на норми ч. 2 ст. 852 Цивільного кодексу України, за якими за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

В той же час, заяв в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від позивача не надходило, а відтак - суд враховує надані пояснення та розглядає спір, виходячи зі змісту та підстав, що викладені у позовній заяві.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

При цьому суд відзначає, що ухвала суду направлялась відповідачу на вказану в позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців адресу.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що учасники були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 28.03.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.10.2013 р. між Казенним підприємством спеціального приладобудування «Арсенал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Золоті ворота» укладено угоду № 732104, за умовами якого відповідач зобов'язався не пізніше IV кварталу 2014 року та передати позивачу книгу «Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут» у кількості 3 екземплярів, а позивач - оплатити вартість робіт в повному обсязі та у термін, вказаний в угоді.

Відповідно до п. 3.3. угоди позивач сплачує відповідачу загальну вартість робіт протягом п'яти банківських днів з моменту підписання угоди.

Відповідно до п.п. 6.1., 6.2. угоди вона набуває чинності з моменту підписання її сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по ній. Дія договору припиняється після повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Згідно з додатковою угодою № 1 до угоди № 732104 від 25.10.2013 р. загальна вартість робіт за договором становить 10 000, 00 грн., кількість - 5 екземплярів.

Платіжним дорученням № 5 від 03.01.2014 р. позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти у розмірі 10 000, 00 грн. у якості оплати робіт за угодою № 732104 від 25.10.2013 р.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Золоті ворота» не виконало обумовлені угодою № 732104 від 25.10.2013 р. роботи у визначений строк та безпідставно користується коштами Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал».

Нормативно обґрунтовуючи позов, Казенне підприємство спеціального приладобудування «Арсенал» посилається на норми ст. 1212 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У відповідності до ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Виходячи із умов угоди № 732104 від 25.10.2013 р. кінцевим терміном виконання відповідачем робіт є IV квартал 2014 року.

В той же час, матеріали справи не містять документально підтверджених відомостей щодо виконання відповідачем робіт, визначених угоди № 732104 від 25.10.2013 р.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 849 Цивільного кодексу України встановлено, що замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Відтак, за правилами наведеної норми, внаслідок невиконання підрядником обумовлених договором робіт, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 852 Цивільного кодексу України за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

При цьому, суд вважає за необхідне відзначити, що угода № 732104 від 25.10.2013 р. є чинною, відомостей щодо її розірвання або відмови позивача від договору матеріали справи не містять.

Про стягнення саме збитків у разі порушення договору підряду вказує також Верховний Суд України у постанові від 14.10.2014 р. № 3-129гс14 та Вищий господарський суд України у постанові № 922/2430/13 від 22.01.2014 р. та оглядовому листі від 18.02.2013 р. № 01-06/374/2013 «Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)».

Разом із тим відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Здійснивши аналіз наведеної норми, суд відзначає, що такий вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

В той же час, відносини сторін у даній справі врегульовані угодою № 732104 від 25.10.2013 р. та грошові кошти у розмірі 10 000, 00 грн. отримані відповідачем саме у якості оплати за робіт за договором, тобто набуті за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відтак, правовідносини сторін у даній справі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо вимоги повернути замовнику попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням підрядником умов договору.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

У відповідності до п.п. 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Тож, приймаючи рішення у справі суд виходить із предмету позову, тобто певної матеріально-правової вимога позивача до відповідача.

Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Вимог про стягнення збитаків в порядку ст. 224 Господарського кодексу України позивачем не заявлено.

При цьому, суд не наділений компетенцією самостійно визначати зміст позовних вимог у справі та формулювати матеріально-правову вимогу до відповідача.

Слід відзначити, що ані договором № 732104 від 25.10.2013 р., ані нормами чинного законодавства України, що регулюють відносини підряду, не визначено порядок та підстави повернення попередньої оплати.

Таким чином, виходячи із заявлених Казенним підприємством спеціального приладобудування «Арсенал» вимог, приймаючи до уваги межі позовних вимог та відсутність у даному випадку підстав для застосування норм ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову в частині стягнення грошових коштів у розмірі 10 000, 00 грн., що ж попередньою оплатою за договором № 732104 від 25.10.2013 р.

Підсумовуючи вищевикладене, здійснивши оцінку наявний у справі доказів та наведених обґрунтувань за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відому у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у позові, витрати по сплаті судового збору та витрати на послуги адвоката покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 04.04.2016 р. .

Суддя Пригунова А.Б.