ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року Справа № 914/2713/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіДанилової М.В.
суддівДанилової Т.Б., Корсака В.А.
за участю представників:
позивача Чернобай С.С. (дов. від 12.10.2015 р. №2302-вих. 2279)
відповідачане з'явився (про час та місце судового засідання повідомлено належним чином)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуУправління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 р.
у справі №914/2713/15 господарського суду Львівської області
за позовомУправління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради
доТзОВ "Мімоза"
пророзірвання договору оренди та зобов'язання повернути об'єкт оренди шляхом виселення

В С Т А Н О В И В :

Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до ТзОВ "Мімоза" про розірвання договору оренди та зобов'язання повернути об'єкт оренди шляхом виселення.

Рішенням господарського суду Львівської області від 06.10.2015 р. (суддя Яворський Б.І.), позовні вимоги задоволено. Розірвано договір оренди нежитлових приміщень № 6686 від 25.06.1998 р., укладений між Управлінням комунального майна та ТзОВ "Мімоза"; зобов'язано ТзОВ "Мімоза" повернути шляхом виселення Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради орендоване майно - приміщення, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7, загальною площею 159, 3 кв.м. Стягнуто з ТзОВ "Мімоза" на користь Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради судовий збір.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 р. (колегія у складі суддів: головуючий суддя Дубник О.П., судді Матущак О.І., Скрипчук О.С.), рішення господарського суду Львівської області від 06.10.2015 р. скасовано, прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятою судом апеляційної інстанції постановою, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення господарського суду Львівської області від 06.10.2015 р. залишити в силі, посилаючись на неналежне дослідження всіх доказів в їх сукупності та встановлення всіх обставин, необхідних для правильного вирішення спору, що призвело, на думку скаржника, до невідповідності висновків апеляційного суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 16.03.2016 р. касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Мімоза" надає додаткові пояснення та просить оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні 06.04.2015 р. представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.06.1998 р. між Управлінням комунального майна департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради (орендодавець) та ТзОВ «Мімоза» (орендар) укладено договір № 6686 оренди нежитлових приміщень.

Відповідно до п.1.1 договору орендодавець на підставі договору оренди №6686 від 07.08.1996 р. здав, а орендар прийняв в оренду з 29.05.1996 р. до 29.05.2006 р. терміном на 10 років у користування нежитлові приміщення за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7.

Призначення приміщень під магазин «Кулінарія» (п.2 договору).

Загальна площа орендованого приміщення 159,3 м2.

Відповідно до п.16.2 договору орендар не має права без згоди орендодавця здавати приміщення в суборенду.

Орендар має право звернутися до орендодавця за дозволом передати частину (до 50%) орендованої площі у суборенду (п.17 договору).

У Акті №95-нп/15 від 27.01.2015 р. проведення перевірки орендованого приміщення щодо цільового використання зазначено, що приміщення по вул. Краківській, 7, у м. Львові, яке орендує відповідач на підставі договору оренди, фактично використовує ПП «Торговий дім «Липовий цвіт» і у приміщенні розміщено продуктовий магазин, заклад швидкого харчування «Французькі млинці» та пункт обміну валют «Абсолют фінанс».

На момент обстеження був відсутній доступ до приміщень №№« 15-5», « 15-6», « 15-7».

Листом №20/8 від 20.08.2015 р. ТзОВ "Мімоза" звернулося до Управління комунальної власності із заявою про отримання дозволу на передання частини орендованого приміщення 36,9 кв.м, що становить 25% орендованої площі, в суборенду.

Зокрема, 31,9 м2 - ПП «Торговий дім «Липовий цвіт», 3 м2 - ФОП ОСОБА_5 та 2 м2 - ТОВ «ФК Абсолют фінанси груп».

Листом № 2302-3027 від 15.09.2015 р. Управління повідомило ТзОВ «Мімоза» про відмову у наданні дозволу на передання частини орендованого приміщення в суборенду та повернення документів заявнику.

Приймаючи рішення у даній справі, суди попередніх інстанцій дійшли протилежних висновків.

Суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачем не доведено факту істотного порушення відповідачем умов договору оренди.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказував про недоведеність укладення договорів суборенди та констатував той факт, що акт від 27.01.2015 р. №95-нп/15 є неналежним доказом, адже його складено позивачем в односторонньому порядку без відома відповідача.

Разом з тим, колегія суддів касаційної інстанції вважає такі висновки апеляційного господарського суду помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З огляду на матеріали справи, між сторонами виникли взаємні права та обов'язки на підставі укладеного договору оренди нежитлового приміщення.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендною є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Аналогічні положення закріплені у ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України.

Згідно до ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (у редакції чинній станом на 29.05.2006 р.) термін договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Орендар зобов'язаний використовувати та зберігати орендоване майно відповідно до умов договору, запобігати його пошкодженню, псуванню (ч. 2 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Приписами ч. 2 ст. 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що орендар має право передати в суборенду нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно (окремі верстати, обладнання, транспортні засоби, нежилі приміщення тощо), якщо інше не передбачено договором оренди. При цьому строк надання майна у суборенду не може перевищувати терміну дії договору оренди.

Проте, умовами пункту п.16.2 договору сторони визначили, що орендар не має права без згоди орендодавця здавати приміщення в суборенду.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з позовом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради зазначало, що відповідач в порушення умов договору передав в суборенду нежитлове приміщення без згоди орендодавця, що засвідчується актом від 27.01.2015 р.

Як було зазначено місцевим господарським судом, даний факт підтвердив і сам відповідач як у відзиві на позов, так і в усних поясненнях під час судових засідань.

Крім того, у заяві ТзОВ «Мімоза» до УКВДЕП ЛМР від 20.08.2015 р. міститься прохання надати згоду на передачу в суборенду частину приміщення тим юридичним особам, які зазначені у акті проведення перевірки як фактичні суборендарі ще 27.01.2015 р.

Тобто, у порушення умов договору та вимог законодавства орендар звернувся до орендодавця на отримання згоди на суборенду приміщення вже після того, як приміщення було передано в суборенду іншим юридичним особам.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд зауважив, що аргументи відповідача про важке матеріальне становище, збільшення орендної плати та вартості комунальних платежів, використання орендованого приміщення за призначенням, відсутність заборгованості з орендної плати не спростовують факту порушення орендарем своїх зобов'язань за договором оренди.

У пункті 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України визначено, що одним із наслідків порушення зобов'язання є розірвання договору.

Згідно з ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 3 ст.26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 285 Господарського кодексу України, ст. 762 Цивільного кодексу України, ст. 18, 22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п. 16.2 договору оренди орендар не має права без згоди орендодавця здавати приміщення в суборенду.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідач допустив порушення умов договору оренди та передав частину орендованого приміщення в суборенду без згоди орендодавця, місцевий господарський суд вказав, що вимоги позивача про розірвання договору оренди та повернення орендованого приміщення є обґрунтованими.

Колегія суддів касаційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції погоджується.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, касаційна інстанція приймає до уваги доводи касаційної скарги та приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення, в зв'язку з чим оскаржувана постанова апеляційного суду у даній справі підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 р. у справі № 914/2713/15 господарського суду Львівської області скасувати, рішення господарського суду Львівської області від 06.10.2015 р. залишити без змін.

Стягнути з ТзОВ "Мімоза" (79008, м. Львів, вул. Краківська, 7, ідентифікаційний код 23966805) на користь Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Галицька, 15, ідентифікаційний код 25558625) 3582, 80 грн. судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Головуючий суддя М. Данилова

Судді: Т. Данилова

В. Корсак