КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р. Справа№ 35/350

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Макаренко Ю.О. довіреність № б/н від 16.12.15

від третьої особи: не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2016 року

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі"

на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі № 35/350 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі"

за участі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Юкон побіл"

про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі", третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Юкон побіл", про звернення стягнення на житловий будинок загальною площею 874,30 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська, 63, та належить ТОВ "Тіволі" на праві власності, що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 07.07.2008 р., укладеного в якості забезпечення зобов'язань ТОВ "Тіволі" перед ПАТ "УкрСиббанк", що виникли на підставі кредитного договору №0 від 03.08.2007 р., укладеного між АТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Тіволі", які станом на 06.09.2011 р. складають 1797090,23 дол. США, що є еквівалентом 14325864,18 грн. та 1079291,41 грн.; ТОВ "Юкон мобіл" перед ПАТ "УкрСиббанк", що виникли на підставі кредитного договору №0 від 07.07.2008 р., укладеного між АТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Юкон мобіл", які станом на 06.09.2011 р. складають 1516674,95 дол. США, що є еквівалентом 12090477,70 грн. та 11884,53 грн., встановивши спосіб реалізації шляхом продажу на прилюдних торгах з встановленням початкової ціни предмету іпотеки згідно оцінки суб'єкта оціночної діяльності.

Рішенням Господарського суду міста Києва №35/350 від 05.11.2012 р. позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2013 р., яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2013 р., рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2012 р. у справі №35/350 змінено в частині встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки.

10 червня 2013 року на виконання вказаного рішення, яке частково змінено постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2013 р., Господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

24 грудня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіволі" звернулось до Господарського суду міста Києва з скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №35/350, відповідно до якої просив суд визнати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімової А.Н. від 17.12.2015 р. ВП№41055402 про передачу майна на зберігання - недійсною.

26 лютого 2016 року ухвалою Господарського суду міста Києва скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови від 17 грудня 2015 про передачу майна на зберігання - відхилено.

02 березня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіволі" звернулось з апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2016 року у справі №35/350, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2016 року та прийняти нове рішення, яким скаргу ТОВ "Тіволі" на дії (рішення) органу державної виконавчої служби задовольнити повністю.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 березня 2016 року, для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" на ухвалу Господарського суду міста Києва у справі №35/350 від 26 лютого 2016 року визначено колегію суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Рудченка С.Г., Коротун О.М.

14 березня 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2016 року у справі №35/350 прийнято до провадження колегію суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Рудченка С.Г., Коротун О.М., справу призначено до розгляду на 29 березня 2016 року.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 28 березня 2016 року, у зв'язку з перебуванням судді Коротун О.М. на участі у тренінгу, для розгляду справи №35/350, сформовано колегію суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Чорногуз М.Г., суддів Рудченка С.Г., Агрикової О.В.

28 березня 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2016 року у справі №35/350 прийнято до провадження колегію суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Рудченка С.Г., Агрикової О.В.

У судовому засіданні 29 березня 2016 року були присутні представники позивача та відповідача, які надали свої пояснення по суті спору.

За результатами судового засідання 29 березня 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду розгляд справи відкладено на 12 квітня 2016 року у відповідності до положень статті 77 ГПК України.

11 квітня 2016 року представником позивача подано заяву «про перенесення розгляду справи».

Частиною 2 ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження..

З огляду на те, що апеляційну скаргу було прийнято до провадження 28.03.2016 р., строк розгляду справи закінчується 12.04.2016 р.

Крім того у п. 48 рішення від 01.02.2007 р. у справі Справа "Головко проти України" (Заява N 39161/02) європейський суд з прав людини нагадує, що "розумна" тривалість провадження визначається відповідно до обставин справи і таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, важливість предмета розгляду для заявника (див., серед багатьох інших, "Фрідлендер проти Франції" ("Frydlender v.France") [GC], N 30979/96, п. 43, ECHR 2000-VII).

З огляду на викладене та з метою недопущення порушення процесуальних строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник ТОВ "Тіволі" в судовому засіданні 12 квітня 2016 року надав суду пояснення, в яких просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2016 року у справі № 35/350 року та прийняти нове рішення, яким скаргу ТОВ "Тіволі" на дії (рішення) органу державної виконавчої служби задовольнити повністю.

Представник ПАТ "УкрСиббанк" в судове засідання 12 квітня 2016 року не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про відкладення розгляду справи на 12.04.2015 р. (а.с. 71).

Представник ТОВ "Юкон побіл" в судове засідання 12 квітня 2016 року не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повернення ухвали про відкладення розгляду апеляційної скарги з довідкою щодо причини повернення за закінченням встановлено строку зберігання (а.с. 74-76).

Вказане є доказом належного повідомлення сторони про час та місце розгляду справи, оскільки як роз'яснено у абз. 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у судове засідання господарського суду 12 квітня 2016 року свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи ту обставину, що ухвалою про прийняття апеляційної скарги до провадження учасників процесу було попереджено, що у разі неявки у судове засідання їх представників справа буде розглянута за наявними матеріалами, а неявка представника позивача та Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не перешкоджає повному, всебічному та об'єктивному розгляду справи, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та за відсутності представника позивача та Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Згідно ч. 5 ст. 106 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Згідно з частиною першою статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Відповідно до інформації про виконавче провадження, на виконанні відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП №41055402 з примусового виконання наказу №35/350, виданого 10.06.2013 р. Господарським судом міста Києва (а.с. 3-4).

05 грудня 2013 р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Гречухом О.Я. за наслідками розгляду заяви представника АТ "УкрСиббанк" було відкрито виконавче провадження з виконання наказу №35/350, виданого 10.06.2013 р. Господарським судом міста Києва.

В ході проведення виконавчих дій в межах виконавчого провадження ВП №41055402 державним виконавцем було проведено опис й арешт майна боржника, про що складено відповідний акт від 30.10.2014 р.

Описане майно було передане на відповідальне зберігання директору Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" Диніну А.В.

17 грудня 2015 року, з метою забезпечення належного збереження арештованого майна, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України, Рагімовою А.Н. винесено постанову про передачу майна - житлового будинку, загальною площею 874,30 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська, 63, та належить ТОВ "Тіволі", яке перебувало на відповідальному зберіганні у директора ТОВ "Тіволі", на відповідальне зберігання іншому зберігачеві, а саме: представнику за довіреністю ТОВ "Інтер Ессет Менеджмент" - Ларченку Роману Миколайовичу (а.с. 5).

Пунктом другим зазначеної постанови Ларченка Р.М. попереджено про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження чи підміну описаного й арештованого майна.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За приписами п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Як передбачено в ч. 2 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Частиною 5 статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу (ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження").

Послідовність дій щодо опису та арешту майна боржника деталізована в пункті 4.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5).

Так, відповідно до пп. 4.2.1 п. 4.2 Інструкції №512/5 після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт. В акті опису та арешту майна боржника повинні бути вказані: а) назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо); б) якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються державним виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису; в) якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування; г) прізвище, ім'я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач); ґ) відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт; д) якщо державний виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження; е) зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі.

За умовами підпунктів 4.2.2, 4.2.4 та 4.2.5 пункту 4.2 Інструкції №512/5 акт опису та арешту майна підписується державним виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також може бути підписаний іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна. У разі відмови від підпису сторін чи інших осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в акті.

Якщо опис і арешт майна здійснюються за участю боржника або його представника, акт опису та арешту майна складається в двох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а другий видається боржнику під розписку на першому примірнику, що залишається у державного виконавця.

Якщо описане майно передано на зберігання не боржникові чи його представнику, а іншій особі, то акт опису та арешту майна складається в трьох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а інші вручаються зберігачеві майна та боржнику під розписку на першому примірнику акта.

Згідно з пп. 4.2.6 п. 4.2 Інструкції №512/5 у разі необхідності після передачі майна на зберігання за постановою державного виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім'я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім'я та по батькові нового зберігача. Постанова підписується державним виконавцем. У постанові робиться попередження новому зберігачеві майна про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія акта опису та арешту майна.

Таким чином, наведені вище норми права передбачають наступні дії державного виконавця у процедурі опису й арешту майна: 1) проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту, про що державний виконавець складає акт опису й арешту майна боржника; 2) можлива передача описаного й арештованого майна на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту; 3) після передачі майна на зберігання у разі необхідності - можлива передача майна іншому зберігачеві, шляхом прийняття відповідної постанови.

При цьому передача майна на зберігання за постановою державного виконавця іншій особі, яка не зазначена в акті опису й арешту майна, тобто передача майна новому зберігачеві вже після передачі такого майна на зберігання, є правом державного виконавця.

До того ж, Закон України "Про виконавче провадження" не містить переліку конкретних випадків, коли майно передається боржнику, а в яких - іншим особам, а також обов'язкової вимоги щодо звернення стягувача або такої іншої особи із заявою до державного виконавця про заміну зберігача.

Відповідач у апеляційній скарзі зазначав, що всупереч п. 1.5 Інструкції у оскаржуваній постанові не наведено мотивів передачі майна іншому зберігачу.

Відповідно до п. 1.5.1 Інструкції №512/5 постанова як окремий документ містить такі обов'язкові реквізити: а) вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу ДВС, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об'єднання виконавчих проваджень у зведене; б) мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких державний виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на закон чи інший нормативно-правовий акт (статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт, на підставі якого видано постанову); в) резолютивну частину із зазначенням: прийнятого рішення державного виконавця; прізвища, імені, по батькові фізичних осіб, повного найменування юридичних осіб, яким надсилається копія постанови; строку і порядку оскарження постанови; г) до постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що державним виконавцем у оскаржуваної постанови зазначено мотиви її прийняття, вказано причини заміни зберігача майна (з метою забезпечення належного збереження арештованого майна), що відповідає вимогам п.п. 1.5.1, 4.2.6 Інструкції № 512/5, отже доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Також є безпідставними посилання апелянта абз. 5 п. 4 розділу ІІ Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року №656/5 (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), згідно з яким зберігачем нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та іншого майна, яке не може бути передано на зберігання з об'єктивних причин (верстати, механізми, устаткування тощо), призначається боржник або член його сім'ї, які забезпечують зберігання майна безоплатно.

Крім того, ТОВ "Тіволі" не надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції жодного доказу того, що нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 874,30 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська, 63, не може бути передано на зберігання з об'єктивних причин.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що скарга на дії (постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, Рагімової А.Н. від 17.12.2015 про передачу майна на зберігання іншому зберігачу) задоволенню не підлягає.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів зазначає, що апелянт не надав суду достатніх доказів в розумінні статті 33, 34 ГПК України, які б могли стати підставою для задоволення апеляційної скарги.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в ухвалі Господарського суду міста Києва повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2016 року у справі № 35/350 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2016 року у справі № 35/350 задоволенню не підлягає.

Судові витрати, згідно до ст. 49 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п. 1 ч.1 ст. 103, ст. 105, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2016 року у справі №35/350 залишити без задоволення.

2.Ухвалу Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2016 року у справі № 35/350 залишити без змін.

3.Справу № 35/350 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді О.В. Агрикова

С.Г. Рудченко