РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016Справа №910/1029/16
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Самміт-Агро Юкрейн» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Екопровайд» про стягнення 259 435,45 грн., за участю представників позивача - Семеняка В.В., довіреність №б/н від 01.01.2016 року, відповідача - Тандира Д.В., довіреність №б/н від 25.01.2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 259 435,45 грн. сплачених грошових коштів за ненадані відповідачем послуги за договором №25/2708 від 02.08.2012 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 10.02.2016 року.

23.02.2016 року відповідачем через канцелярію господарського суду м. Києва надано відзив на позов, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову.

09.03.2016 року в судовому засіданні оголошено перерву на 30.03.2016 року.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову є вимога позивача про стягнення 259 435,45 грн. сплачених грошових коштів за ненадані відповідачем послуги на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, як безпідставно набутих.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Однак відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно (кошти) потерпілому.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 24.09.2014 року №6-122цс14.

Судом встановлено, що 02 серпня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Самміт-Агро Юкрейн» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екопровайд» (виконавець) було укладено договір №НВ 25/2708 про надання послуг з організації збирання, знезараження, перевезення та утилізації використаної тари з-під небезпечних хімічних речовин, за яким замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надати послуги по збиранню, знезараженню, перевезенню та утилізації використаної тари з-під небезпечних хімічних речовин (надалі відходи). Під небезпечною тарою розуміється виключно первинна тара, що безпосередньо контактує з небезпечною речовиною (п. 1.1. договору).

Відповідно до п.3.3. договору передбачено, що замовник здійснює предоплату у розмірі 50% від загальної вартості послуг на розрахунковий рахунок виконавця, остаточний розрахунок по договору (в розмірі 50%) здійснюється після підписання акту виконаних робіт. Оплата за кожну партію відходів здійснюється при їх перетині кордону України. Збирання тари здійснюється за попереднім узгодженням між замовником і виконавцем щодо місця знаходження і кількості тари.

Замовник надає виконавцю заявку, в якій вказується вид, кількість та місце знаходження відходів, передбачених в п.1.1. даного договору, не пізніше ніж за три робочих дні до початку надання послуг (п.2.2. договору).

Згідно п. 7.3. договору у разі відмови від використання першої предоплати або невикористання у термін дії договору з вини замовника, предоплата йому не повертається та залишається в розпорядженні виконавця для покриття ним своїх витрат та збитків, у тому числі втраченої вигоди.

Відповідно до додаткової угоди №1 до договору від 28.12.2012 року п. 8.1. викладено в новій редакції, а саме: «договір набуває чинності з моменту його підписання та зарахування предоплати на розрахунковий рахунок сторонами та діє до 31.12.2013 року.

Позивачем в позовній заяві та відповідачем у відзиві вказано, що строк дії договору закінчився.

Частиною 1 ст. 35 ГПК України передбачено, що обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

На виконання умов п. 3.3. договору позивачем було перераховано відповідачеві предоплату (50%) на загальну суму 259 435,45 грн., що підтверджується банківською випискою від 29.07.2013 року, яка містяться в матеріалах справи.

Проте, у відповідності до умов п. 2.2. договору, доказів надання виконавцю (відповідачу) заявок, в яких би було вказано вид, кількість та місце знаходження відходів, передбачених в п.1.1. даного договору, не пізніше ніж за три робочих дні до початку надання послуг позивачем суду не надано.

У відповідності до статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

За загальним правилом при зустрічному зобов'язанні сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно.

Практичне значення одночасного виконання обов'язків при зустрічному виконанні полягає в тому, що у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконати його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитись від його виконання частково або в повному обсязі.

Судом встановлено, що позивачем було порушено умови договору, а саме не виконано п. 2.2. договору.

Таким чином, неналежне виконання замовником свого обов'язку щодо надання виконавцю заявок надало право відповідачу в розумінні статті 538 Цивільного кодексу України зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (дана правова позиція підтверджується також постановою ВГСУ від 30.09.2008 року № 37/574).

Окрім того, судом враховано п. 7.3. договору, відповідно до якого у разі відмови від використання першої предоплати або невикористання у термін дії договору з вини замовника, предоплата йому не повертається та залишається в розпорядженні виконавця для покриття ним своїх витрат та збитків, у тому числі втраченої вигоди.

На підставі вищевикладеного у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача 259 435,45 грн. основного боргу за ненадані послуги слід відмовити.

Таким чином, позивачем не доведено тих обставин, які є підставою позовних вимог, не підтверджено такі обставини належними доказами та не додано їх до матеріалів справи, а тому позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 04.04.2016р.

Суддя С.О. Чебикіна