РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2016Справа №910/24218/15

За позовом Фермерського господарства з відокремленою садибою «Колосок»

До Публічного акціонерного товариства Банк «Київська Русь»

про визнання зобов'язання припиненим

Суддя Борисенко І.І.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання припиненим з 31.07.2015 зобов'язання Фермерського господарства з відокремленою садибою «Колосок» перед Публічним акціонерним товариством Банк «Київська Русь» за кредитним договором №6098-11-Ю від 20.08.2014 на суму 379 000, 00 грн.

20.10.2015 відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд в задоволені позовних вимог про визнання зобов'язання припиненим відмовити повністю.

Ухвалою суду від 10.11.2015 було зупинено провадження у справі до розгляду Конституційним судом України пов'язаною з нею справи за конституційним поданням Верховного суду України про невідповідність Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Конституції України №4-1868.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 скасовано та направлено справу №910/24218/15 до Господарського суду міста Києва для її подальшого розгляду.

Ухвалою суду від 01.02.2016 розгляд справи було призначено на 10.03.2016 та зобов'язано сторони направити для участі в розгляді справи своїх повноважних представників. 10.03.2016 розгляд справи було відкладено на 24.03.2016р., у зв'язку з неявкою представників сторін.

10.03.2016, 24.03.2016 представники сторін до судового засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (ухвали суду від 01.02.2016 та від 10.03.2016 ) сторонам по справі.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між Фермерським господарством з відокремленою садибою «Колосок» (Позивачем) та Публічним акціонерним товариством Банк «Київська Русь» (Відповідачем) було укладено кредитний договір №6098-11-Ю від 20.08.2014р. про надання кредиту у сумі 540 000,00грн. з кінцевим строком повернення грошових коштів 18.08.2017р.

Умови Кредитного договору сторонами було виконано, кредитні кошти Позивачем було отримано.

В подальшому, 31.07.2015 між Позивачем та громадянином України ОСОБА_1 було укладено Договір про відступлення права вимоги.

За твердженням Позивача, згідно з Договором про відступлення права вимоги від 31.07.2015, укладеним між ОСОБА_1 та Позивачем, Позивачем набуто право вимоги за Договором банківського рахунку від 10.03.2015 №20331-29.1.2, укладеним між Банком та Первісним кредитором на суму 379 000,00грн.

Позивач зазначає, що за Договором банківського рахунку, укладеним між ОСОБА_1 як Клієнтом та Власником рахунку, та Публічним акціонерним товариством Банк «Київська Русь» як Банком, Клієнтом відкрито поточний банківський рахунок НОМЕР_1.

Станом на 31 липня 2015 залишок грошових коштів на банківському рахунку НОМЕР_1 становив 1 310 477,24грн.

Згідно з актом приймання-передавання від 31.07.2015р. Позивачем отримано від Первісного кредитора усі документи, що засвідчують права, що передано за Договором банківського рахунку.

На думку Позивача, ст. ст. 512-514, 516, 517 Цивільного Кодексу України, передбачено можливість заміни кредитора у зобов'язанні, у тому числі, шляхом передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), вимоги до форми такого правочину, обсяг прав, що переходять до нового кредитора у зобов'язанні, порядок такої заміни та докази прав нового кредитора у зобов'язанні.

Позивач зазначає, що усі зазначені вище вимоги закону при укладенні договору про відступлення права вимоги від 31.07.2015 Позивачем та Первісним кредитором дотримано, про факт переходу прав за Договором банківського рахунку Банк належним чином повідомлено.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на ст. 606 Цивільного Кодексу України, згідно якої зобов'язання припиняються поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Позивач вважає що зобов'язання сторін за Договором банківського рахунку та Кредитним Договором частково (на суму 379 000,00грн) припинилися на підставі ст. 606 Цивільного Кодексу України, оскільки Позивач, із врахуванням набутого згідно з договором про відступлення права вимоги, виступає одночасно і кредитором і боржником Банку (відповідно, за Договором банківського рахунку за Кредитним договором).

31.07.2015 Позивачем направлено Відповідачу письмове повідомлення про здійснене відступлення прав вимоги, набуття Позивачем прав кредитора за Договором банківського рахунку, та відповідно припинення зобов'язань Позивача перед Відповідачем.

Листом від 07.08.2015 за №7164/16 Відповідач повідомив Позивача про неможливість, припинення зобов'язань за Договором банківського рахунку та Кредитним Договором, у зв'язку із особливим правовим статусом Банку, банк перебуває у стадії ліквідації.

Позивач не погодився з Відповідачем, оскільки на його думку законодавство України не ототожнює поняття правочин та зобов'язання, зокрема, один правочин може містити в собі декілька зобов'язань; в розумінні ст. 606 Цивільного Кодексу України припиняється саме зобов'язання, а не правочин, внаслідок поєднання боржника і кредитора в одній особі, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Судом дана належна правова кваліфікація правовідносинам сторін.

За приписами ч.1 ст. 598 Цивільного Кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Загалом, підстави припинення зобов'язання врегульовано главою 50 Цивільного Кодексу України.

Так, відповідно до приписів ст. 606 Цивільного Кодексу України припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Поєднання боржника і кредитора в одній особі має місце в разі, якщо до сторони, яка є боржником, переходить відповідно до будь-якої зазначеної підстави зобов'язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника, і навпаки. Тобто, зникає (або виходить із двосторонніх зобов'язальних правовідносин) в силу об'єктивних обставин або виходить із двосторонніх зобов'язальних правовідносин) в силу об'єктивних обставин або певного правочину один із суб'єктів правовідношення. При цьому, до особи, що залишилась, переходять всі правомочності щодо взаємних зобов'язань, у зв'язку з чим припиняється і власне правовідношення.

Відповідно до ст. 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, вказаною вище нормою (ст. 606 ЦК України) законодавець нормативно врегулював можливість припинення саме одного, а не декількох зобов'язань, шляхом поєднання боржника та кредитора в одній особі.

Проте, у даному випадку зобов'язань між сторонами є декілька (зобов'язання Фермерського господарства з відокремленою садибою «Колосок» повернути одержані за укладеним між сторонами Кредитним договором від 20.08.2014 року № 6098-1 грошові кошти у встановлений у договорі строк та зобов'язання Банку за укладеним з фізичною особою ОСОБА_1 Договором банківського рахунку № 20331-29.1.2 від 10.03.2015 року здійснювати розрахунково - касові операції за таким рахунком), у зв'язку з чим припинити такі зобов'язання з посиланням на вимоги статті 606 ЦК України є неможливим.

Крім того ж, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.07.2015 року № 138 вирішено у тому числі розпочати з 17.07.2015 р. процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь», призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_3

Частиною 1 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено черговість та порядок задоволення вимог до банку, відповідно до якої кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку спрямовують уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону, та щодо покриття витрат Фонду, передбачених у пункті 17 частини п'я- тої статті 12 цього Закону; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; 6) вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності); 7) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 8) вимоги за субординованим боргом.

Таким чином, звертаючись до суду з вимогою припинити зобов'язання за укладеним між сторонами Кредитним договором, товариство (Позивач) внаслідок помилкового та невірного тлумачення положень статті 606 ЦК України, з посиланням на викладену вище норму, що не підлягає застосуванню у даних правовідносинах, фактично просить зарахувати зустрічні однорідні вимоги між сторонами в порядку, передбаченому ст. 601 ЦК України, що прямо суперечить закріпленій у ч. 1 статті 52 Закону черговості задоволення вимог до Банку та фактично порушує порядок задоволення таких вимог кредиторів.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 10.06.2015р.

Відповідно до вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначене, суд визнає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 11.04.2016

Суддя І.І.Борисенко