РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016Справа №910/31090/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Техсервіс груп"
доПублічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку"
простягнення 17 751,61грн.
СуддяБорисенко І.І.
Представники:
від позивача - не з'явився;
від відповідача -Сільванович С.В.- представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" (надалі - відповідач або Банк) про стягнення 17 751,61грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.07.2013р. між Відповідачем та Позивачем був укладений Договір банківського поточного рахунку №ТF.141733.001, згідно із яким Банк відкрив для Позивача мультивалютний поточний рахунок №4389.

Позивач вказує, що не дивлячись на умови зазначеного вище договору, Банк (станом на день подачі позову-травень 2015) не дає можливості Позивачу розпоряджатися власними коштами та не приймає до виконання платіжних доручень, як про переведення цих коштів на рахунки Позивача у інших банках, так і на рахунки інших юридичних осіб.

Позивач вважає, що банк безпідставно користується чужими коштами і не вчиняє жодних дій для повернення Позивачу цих коштів, та вважає, що такі дії Відповідача суперечать умовам вказаного договору та вимогам чинного законодавства.

Відповідач позов не визнав, свої заперечення мотивував тим, що у Банку з 28.11.2014 було запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці до 27.02.2015р., яку потім продовжено до 27.03.2015р.(включно). З урахуванням положень статті 1074 ЦК України, статей 36, 37, 45, 46, 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", задоволення вимог позивача здійснюється виключно у порядку, строки та й черговості, встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відтак заявлена позивачем вимога про зобов'язання виконати платіжні доручення, не підлягає задоволенню станом на дату судового розгляду, оскільки вона порушує порядок встановлений для заявлення та задоволення вимог кредиторів, визначений ст.ст. 45, 49 зазначеного Закону.

В судовому засіданні 28.01.2016р. з'ясувалось, що позивач на першій сторінці позовної заяви зазначив ціну позову у сумі 29 143, 54 грн., а в прохальній частині 17 751, 61 грн., тому в зв'язку з розбіжностями щодо суми стягнення по тексту позовної заяви та в прохальній частині суд вважав за доцільне зобов'язати позивача визначитись з сумою заявленої до стягнення та обґрунтований розрахунок вказаної суми, розгляд справи відкладено на 18.02.2016р.

18.02.2016р. позивач в судове засідання не з'явився та не виконав вимоги ухвали суду від 28.01.2016р., тому суд вважав за доцільне відкласти розгляд справи та направити ухвалу суду про відкладення розгляду справи на юридичну адресу позивача (65111, м. Одеса, Дніпропетровська дорога, буд. 126, корп. 1, кв. 78) та на адресу представника позивача (65120, АДРЕСА_2), розгляд справи відкладено до 17.03.2016р.

17.03.2016р. представники сторін в судове засідання не з'явилися, з телефонної розмови з представником позивача, суду стало відомо, що Позивач направив до суду

Заяву з уточненням суми заявленої до стягнення та обґрунтований розрахунок вказаної суми, в судовому засіданні оголошено перерву до 31.03.2016р. (до отримання Заяви з уточненням суми заявленої до стягнення).

У судове засідання, призначене на 31.03.2016р., представник позивача не з'явився, позивач не подав Заяву про уточнення позовної суми. Суд зазначає про те, що позивач був обізнаний про наявність судового спору та дату слухання справи, а тому з метою уникнення затягування розгляду спору, вважає за можливе здійснити розгляд справи без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 75 ГПК України і розглядає вимогу Позивача зазначену в прохальній частині позову про стягнення з Відповідача грошові кошти у сумі 17 751,61грн.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31 липня 2013 року між Публічним акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Техсервіс груп" (Клієнт) було укладено Договір банківського поточного рахунку № ТF .141733.001, відповідно до якого Банк відкрив Клієнту мультивалютний поточний рахунок №4389.

Відповідно до п.1.1 Договору, Банк відкриває Клієнту поточний рахунок для приймання та зарахування на рахунок клієнта грошових коштів, виконання розпоряджень Клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком відповідно до цього Договору та законодавства України.

Відповідно до п. 1.5 договору, Клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку (рахунках) з дотриманням вимог чинного законодавства, за винятком примусового списання коштів та накладення арешту (тимчасового призупинення операцій) уповноваженими органами у випидках, передбачених законами України.

На підставі Договору банківського рахунку Позивачу було відкрито у Банку мультивалютний поточний рахунок №4389 на якому обліковувались кошти Позивача.

Як убачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, позивачем до Банку були надані на виконання платіжні доручення на перерахування коштів на загальну суму 17 751,61 грн.

Однак дані платіжні доручення Банком виконані не були, і кошти на рахунок отримувача не були перераховані. Тому, Позивач вважає, що Банк не дає можливості Позивачу розпоряджатися власними коштами та не приймає до виконання платіжні доручення, як про переведення цих коштів на рахунки Позивача у інших банках, так і на рахунки інших юридичних осіб.

З пояснень представника Відповідача вбачається, що вищевказане невиконання спірних платіжних доручень було пов'язано з тим, що у Банку було введено тимчасову адміністрацію, під час якої відповідно до частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не здійснюється задоволення вимог кредиторів банку.

Як свідчать матеріали справи, на підставі постанови Правління Національного банку України від 27 листопада 2014 року №743 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку", керуючись пунктом 2 частини 5 статті 12 та статтею 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, прийнято рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.11.2014 №132 в Публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку" з 28.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці по 27.02.2015р. (включно).

В подальшому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.02.2015 №44 «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку" в Публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку" продовжено здійснення тимчасової адміністрації по 27.03.2015р. (включно).

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

За приписами частин 1-3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України (із змінами і доповненнями, внесеними згідно із законами України від 18.05.2010 №2258-VI, від 04.11.2010 №2677-VI) обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Отже, починаючи з 09.03.2011 (дата набрання чинності Законом України від 04.11.2010 №2677-VI) випадки обмеження прав Клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Відтак, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Даний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які надають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Отже, на підставі укладеного між сторонами Договору банківського рахунку, у відповідача перед позивачем виникли зобов'язання, зокрема, щодо виконання розпорядження позивача про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

При цьому, вимоги юридичної особи здійснити певні дії на підставі Договору банківського рахунку відносяться саме до майнових вимог інших кредиторів, на які розповсюджуються обмеження, встановлені н. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Задоволення таких вимог здійснюється виключно у порядку, строки та у черговості, встановленій Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відтак, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача під час запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

Така ж правова позиція викладена, в постанові Верховного Суду України від 25.03.2015р., прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу.

Зокрема, у вказаній постанові Верховного Суду України вказується, що зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які склалися між сторонами, носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами на якого поширюється обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому, відповідно до ч.1 ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до пункту третього частини 2 статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання відповідачем спірних платіжних доручень позивача.

Натомість, відповідно до пункту 1.25 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку (затверджено рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.07.2012 № 2 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 року за № 1581/21893) під час виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію не пізніше п'ятого робочого дня, починаючи з дня свого призначення, має повернути клієнтам, з якими укладені договори про касово-розрахункове обслуговування, розрахункові документи, що не сплачені в строк з вини неплатоспроможного банку.

Відтак, Банк, враховуючи на запровадження у нього тимчасової адміністрації та вимоги спеціального законодавства, мав право не виконувати платіжні доручення позивача.

Крім того, 21.12.2015р. Правлінням Національного банку України була прийнята постанова №914 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку", якою постановлено відкликати ліцензію та ліквідувати ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку".

22.12.2015р. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №234 "Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" та делегування повноважень ліквідатора банку", а Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято наказ №441 "Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" та делегування повноважень ліквідатора банку", відповідно до яких вирішено розпочати процедуру ліквідації Банку з 23.12.2015р. по 22.12.2017р. включно та призначено Уповноважену особу Фонду - провідного професіонала з питань врегулювання та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Міхно Сергія Семеновича на два роки з 23.12.2015р. по 22.12.2017р. включно, якій делеговано всі повноваження ліквідатора Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" визначені Законом.

Відповідно до статті 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Виходячи з вищевикладеного суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

При цьому, позивач може захистити свої майнові права за Договором банківського вкладу в порядку передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 14.04.2016

Суддя І.І. Борисенко