РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2016Справа №910/2508/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця", м. Дніпропетровськ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "АКБ Тяжмашкомплект", м. Київ

про: зобов'язання виконати умови договору та стягнення штрафних санкцій в сумі 27 983,55 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача Федишин Р.В. (представник за довіреністю)

від відповідача Поклад О.В. (представник за довіреністю)

В судовому засіданні 05 квітня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця", 15.02.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою НЮС-01/57 від 11.02.2016 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "АКБ Тяжмашкомплект", про зобов'язання виконати умови договору та стягнення штрафних санкцій в сумі 27 983,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язання за договором № ПР/НХ-141095/НЮ від 20.11.2014 року щодо поставки товару.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.02.2016 року (суддя Комарова О.С.) порушено провадження у справі № 910/2508/16 та призначено розгляд справи на 01.03.2016 року.

Через відділ діловодства суду 24.02.2016 року від позивача надійшли пояснення № НЮС-06/262 від 23.02.2016 року та документи на виконання вимог ухвали суду, які були долучені судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 01.03.2016 року від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи № 52 від 29.02.2016 року, яка була долучена судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 01.03.2016 року оголошено перерву до 15.03.2016 року.

Через відділ діловодства суду 14.03.2016 року від позивача надійшли пояснення № НЮС-06/308 від 09.03.2016 року, які були долучені судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 15.03.2016 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 15.03.2016 року оголошено перерву до 05.04.2016 року.

Через відділ діловодства суду 24.03.2016 року від позивача надійшли пояснення № НЮС-06/405 від 21.03.2016 року, які були долучені судом до матеріалів справи.

В судове засідання 05.04.2016 року представники сторін з'явились. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та дав пояснення по суті спору, а також надав для огляду в судовому засіданні оригінал поштового повідомлення № 912 від 12.03.2015 року (НХ-152).

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та дав пояснення по суті спору.

Розглянувши в судовому засіданні 05.04.2016 року подане раніше представником позивача клопотання про продовження строку вирішення спору на більш тривалий термін, ніж передбачений ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем клопотання про продовження строку вирішення спору на більш тривалий термін, ніж передбачений ст. 69 Господарського процесуального кодексу України задоволенню не підлягає, за відсутністю підстав для його задоволення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

20 листопада 2014 року між Державним підприємством «Придніпровська залізниця» в особі начальника відокремленого підрозділу «Служба матеріально-технічного постачання» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (надалі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АКБ Тяжмашкомплект" (надалі - постачальник) було укладено договір № ПР/НХ-141095/НЮ (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого предметом договору є поставка постачальником покупцю запасних частин до пасажирських вагонів (далі-товар) згідно зі специфікацією №1 (додаток №1). Рік виготовлення 2014.

Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. договору, найменування, кількість товару зазначені у специфікації №1 (додаток №1). Виробник товару: поз.спец. 1-3 - ПВКП «Пружини Сервіс», Україна, ТОВ «С.В.В.-Сервіс», Україна; поз.спец. 4,5 - ПВКП «Пружини Сервіс», Україна; поз.спец. 6,7 - ТОВ «Полімер»,Україна.

За умовами п.п. 4.1., 4.2., 4.3. договору товар повинен бути поставлений постачальником не пізніше 10 робочих днів від одержання постачальником заявки покупця, яка є підтвердженням готовності покупця до прийому товару. Датою поставки товару вважається дата підписання видаткової накладної обома сторонами договору та вручення товарно-транспортної накладної, оформленою належним чином. Товар постачається на склад покупця (ВСП "Головний матеріально-технічний склад» ДП "Придніпровська залізниця") на умовах DDP (згідно з ІNCOTERMS 2010) у IV кварталі - 2014 року.

В подальшому, 30.12.2014 року між сторонами було підписано додаткову угоду № 1 до договору від 20.11.2014 року № ПР/НХ-141095/НЮ, відповідно до п. 1 якої сторонами продовжено дію договору та встановлено виконання в першому кварталі 2015 року становитиме 110 171,46 грн., в тому числі ПДВ 20% - 18 361,91 грн.

За умовами п. 2. Додаткової угоди № 1 від 30.12.2014 року предметом договору є поставка постачальником покупцю запасних частини пасажирських вагонів (далі - товар) згідно зі специфікаціями №1, № 2 .(додатки №1, №2). Рік виготовлення 2014-2015. Найменування та кількість товару зазначене у специфікаціях №1, № 2 (додатки №1, №2). Товар постачається на склад покупця (ВСП "Головний матеріально-технічний склад» .ДП "Придніпровська залізниця") на умовах DDP (згідно з INCOTERMS 2010) у IV кварталі - 2014 р. та І кварталі 2015 року. Загальна сума договору складає 661 160,88 грн., в тому числі ПДВ 20% - 110 193,48 грн. Постачальник передає у власністю покупцю товар, а покупець сплачує товар, визначений в кількості та за цінами, які зазначені у специфікаціях №1, № 2 (додатки №1, №2). Термін дії договору - з моменту його підписання сторонами і до 31.03.2015 року.

Так, у відповідності до специфікації № 2 до договору №ПР/НХ-141095/НЮ від 20.11.2014 року відповідач мав поставити наступний асортимент та кількість товару: пружина (зовнішня) 30.30.101, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.101.03.03 - 26 шт., пружина (середня) 30.03.102, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.201.03.03 - 30 шт., пружина (внутрішня) 30.30.103, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.301.03.03 - 27 шт., пружина П.С.100.02.578, ДСТУ ГОСТ 1452:2007 - 11 шт., пружина П.С.101.02.01, ДСТУ ГОСТ 1452:2007 - 5 шт., гумовий вкладиш кульової опори ЗЗРТМ32ЦВ206.П, ТУ У 600152135.071-99 - 20 шт., манжета гумової опори моменту 32РТМ32ЦВ206.П, ТУ У 600152135.071-99 - 9 шт.

Позивач зазначає, що 12.03.2015 року ним було направлено відповідачу заявку № НХ-3/581 від 03.03.2015 року на поставку запчастин до пасажирських гонів, зокрема, відповідно до специфікації № 2 до договору №ПР/НХ-141095/НЮ від 20.11.2014 року, що підтверджується журналом реєстрації вихідної та внутрішньої документації АДУ-3 (справа НХС-14/), списком рекомендованої кореспонденції від 12.03.2015 року, фіскальним чеком від 12.03.2015 року та поштовим повідомленням № 912 (копії містяться в матеріалах справи). Заявка № НХ-3/581 від 03.03.2015 року була отримана відповідачем 18.03.2015 року, про що свідчить підпис уповноваженої особи останнього на поштовому повідомленні № 912.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що відповідач мав поставити товар не пізніше 10 робочих днів від дня одержання заявки, однак відповідач умов договору, в редакції додаткової угоди не виконав, товар відповідно до специфікації № 2 не поставив.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції за порушення виконання зобов'язання щодо поставки товару.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

У відповідності з частинами 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом, 20.11.2014 року між Державним підприємством «Придніпровська залізниця» в особі начальника відокремленого підрозділу «Служба матеріально-технічного постачання» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» та відповідачем було укладено договір № ПР/НХ-141095/НЮ (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого предметом договору є поставка постачальником покупцю запасних частин до пасажирських вагонів (далі-товар) згідно зі специфікацією №1 (додаток №1). Рік виготовлення 2014.

Також, 30.12.2014 року між сторонами було підписано додаткову угоду № 1 до договору від 20.11.2014 року № ПР/НХ-141095/НЮ, за умовами якої, предметом договору №ПР/НХ-141095/НЮ від 20.11.2014 року є поставка постачальником покупцю запасних частини пасажирських вагонів на підставі специфікацій №1, № 2.

Судом встановлено, що у відповідності до специфікації № 2 до договору №ПР/НХ-141095/НЮ від 20.11.2014 року відповідач мав поставити наступний асортимент та кількість товару: пружина (зовнішня) 30.30.101, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.101.03.03 - 26 шт., пружина (середня) 30.03.102, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.201.03.03 - 30 шт., пружина (внутрішня) 30.30.103, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.301.03.03 - 27 шт., пружина П.С.100.02.578, ДСТУ ГОСТ 1452:2007 - 11 шт., пружина П.С.101.02.01, ДСТУ ГОСТ 1452:2007 - 5 шт., гумовий вкладиш кульової опори ЗЗРТМ32ЦВ206.П, ТУ У 600152135.071-99 - 20 шт., манжета гумової опори моменту 32РТМ32ЦВ206.П, ТУ У 600152135.071-99 - 9 шт.

Матеріалами справи підтверджується, що 12.03.2015 року позивачем було направлено відповідачу заявку № НХ-3/581 від 03.03.2015 року на поставку запчастин до пасажирських гонів, зокрема, відповідно до специфікації № 2 до договору №ПР/НХ-141095/НЮ від 20.11.2014 року, що підтверджується журналом реєстрації вихідної та внутрішньої документації АДУ-3 (справа НХС-14/), списком рекомендованої кореспонденції від 12.03.2015 року, фіскальним чеком від 12.03.2015 року та поштовим повідомленням № 912 (копії містяться в матеріалах справи). Вказана заявка була отримана відповідачем 18.03.2015 року, про що свідчить підпис уповноваженої особи останнього на зворотному боці поштового повідомлення № 912.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності зі статтею 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Як встановлено судом, у встановлені строки відповідач товар не поставив, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором №ПР/НХ-141095/НЮ від 20.11.2014 року.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положеннями частини 2 статті 665 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред'явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 620 Цивільного кодексу України, у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання. Кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана третій особі у власність або в користування. Якщо річ, визначену індивідуальними ознаками, ще не передано, переважне право на її одержання має той з кредиторів, зобов'язання на користь якого виникло раніше, а коли це неможливо визначити, - кредитор, який першим пред'явив позов.

Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною (ч.ч. 1, 2 ст. 184 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що хоча статтею 620 Цивільного кодексу України передбачено право кредитора на витребування у боржника речі, яка визначена індивідуальними ознаками, однак чинне законодавство не встановлює заборони вимагати від боржника належного виконання обов'язку з поставки товару, а саме передання речей, визначених родовими ознаками, якими є: пружина (зовнішня) 30.30.101, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.101.03.03 - 26 шт., пружина (середня) 30.03.102, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.201.03.03 - 30 шт., пружина (внутрішня) 30.30.103, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.301.03.03 - 27 шт., пружина П.С.100.02.578, ДСТУ ГОСТ 1452:2007 - 11 шт., пружина П.С.101.02.01, ДСТУ ГОСТ 1452:2007 - 5 шт., гумовий вкладиш кульової опори ЗЗРТМ32ЦВ206.П, ТУ У 600152135.071-99 - 20 шт., манжета гумової опори моменту 32РТМ32ЦВ206.П, ТУ У 600152135.071-99 - 9 шт.

Наявність у відповідача обов'язку поставити позивачу товар на загальну суму 110 171,46 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростовано, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині виконання відповідачем зобов'язання в натурі - поставити та передати у власність позивача товар, а саме: пружина (зовнішня) 30.30.101, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.101.03.03 - 26 шт., пружина (середня) 30.03.102, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.201.03.03 - 30 шт., пружина (внутрішня) 30.30.103, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.301.03.03 - 27 шт., пружина П.С.100.02.578, ДСТУ ГОСТ 1452:2007 - 11 шт., пружина П.С.101.02.01, ДСТУ ГОСТ 1452:2007 - 5 шт., гумовий вкладиш кульової опори ЗЗРТМ32ЦВ206.П, ТУ У 600152135.071-99 - 20 шт., манжета гумової опори моменту 32РТМ32ЦВ206.П, ТУ У 600152135.071-99 - 9 шт., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 20 271,55 грн. та штраф в розмірі 7712,00 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормами ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності з п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України у справах №23/225 від 28.02.2011 року, №06/5026/1052/2011 від 27.04.2012 року та № 3-88гс11 від 09.04.2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

В п. 10.3. договору передбачено, що постачальник за даним договором несе відповідальність,зокрема, за несвоєчасну поставку товару, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% від суми непоставленого в строк товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачується штраф у розмірі семи відсотків від вказаної суми.

Таким чином, умовами договору та Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати пені та штрафу.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, при перевірці розрахунку суми пені, з урахуванням приписів ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, судом встановлено, що розмір пені, який підлягає стягненню, становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, а саме:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
110 171,4602.04.2015 - 27.08.201514830.0000 %26 803,36
110 171,4628.08.2015 - 24.09.20152827.0000 %4563,82
110 171,4625.09.2015 - 30.09.2015622.0000 %796,86
182 32 164,03

Проте, в силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

А тому, зважаючи на те, що клопотань про вихід за межі позовних вимог від заінтересованих сторін до суду не надходило, суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення суми пені, тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми пені підлягають задоволенню за розрахунком позивача в сумі 20 271,55 грн., оскільки суду не надано права виходити за межі позовних вимог, а також штраф в сумі 7712,00 грн (110 171,46 грн.*7%).

При цьому відповідача у відзиві на позовну заяву посилається на необґрунтоване нарахування позивачем штрафних санкцій у зв'язку з закінченням строку дії договору. Проте, суд вважає за необхідне підкреслити, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення зобов'язання, що лишилось невиконаним.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові № 3-192гс15 від 24.06.2015 року.

За умовами ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

При цьому, доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву не приймаються судом до уваги, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "АКБ Тяжмашкомплект" (; адреса: 01103, м. Київ, вул. Підвисоцького, 5А) поставити та передати у власність Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" (; адреса: 49602, м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, 108) товар згідно специфікації № 2, а саме: пружина (зовнішня) 30.30.101, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.101.03.03 - 26 шт., пружина (середня) 30.03.102, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.201.03.03 - 30 шт., пружина (внутрішня) 30.30.103, ДСТУ ГОСТ 1452:2007, П.С.301.03.03 - 27 шт., пружина П.С.100.02.578, ДСТУ ГОСТ 1452:2007 - 11 шт., пружина П.С.101.02.01, ДСТУ ГОСТ 1452:2007 - 5 шт., гумовий вкладиш кульової опори ЗЗРТМ32ЦВ206.П, ТУ У 600152135.071-99 - 20 шт., манжета гумової опори моменту 32РТМ32ЦВ206.П, ТУ У 600152135.071-99 - 9 шт.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АКБ Тяжмашкомплект" (; адреса: 01103, м. Київ, вул. Підвисоцького, 5А) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" (; адреса: 49602, м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, 108) грошові кошти: пені - 20 271,55 грн. (двадцять тисяч двісті сімдесят одна гривня 55 копійок), штрафу - 7712,00 грн. (сім тисяч дванадцять гривень) та судовий збір - 2756,00 грн. (дві тисячі сімсот п'ятдесят шість гривень). Видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 07.04.2016 року.

Суддя О.С. Комарова