ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016 року Справа № 904/10416/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Березкіної О.В. ( доповідач)

Суддів: Дарміна М.О., Подобєда І.М.

При секретарі Логвіненко І.Г.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність №ББУ/ОДО68/СЛ/15 від 10.12.2015 р.;

від відповідача: представник не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Макіївський завод «ЛАЗЕР»

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2016 року у справі № 904/10416/15

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозірська», м. Добропілля Донецької області

до Приватного акціонерного товариства Макіївський завод «ЛАЗЕР», м. Павлоград Дніпропетровської області

про стягнення неустойки за порушення строків поставки продукції згідно договору № 262-ШБ від 09.01.2014 року у загальному розмірі 42 694 грн. 14 коп.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2016 року (суддя Фещенко Ю.В.) позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозірська»- задоволені частково.

Суд стягнув з Приватного акціонерного товариства Макіївський завод «ЛАЗЕР» на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозірська» 15 553 грн. 60 коп. пені, 14 051 грн. 27 коп. штрафу та судовий збір. В решті частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач Приватне акціонерне товариство Макіївський завод «ЛАЗЕР» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своєї скарги, відповідач посилається на те, що рішення суду суперечить фактичним обставинам справи, прийнято з порушенням норм процесуального права.

Зокрема, апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував відсутність вини відповідача у порушенні зобовязання, оскільки умовами договору була передбачена процедура погодження номенклатури та умов поставки, реальне погодження яких позивачем відбулось лише у квітні 2015 року, тому відповідач не міг здійснити поставку в термін, передбачений специфікаціями.

Крім того, суд не врахував дію обставин непереборної сили, якими є проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджено відповідним сертифікатом Донецької Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини непереборної сили.

Всі ці обставини, на думку апелянта, виключають його обовязок по сплаті пені і є підставою для скасування рішення суду та відмови у позові.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 2 березня 2016 року апеляційна скарга були прийнята до розгляду, розгляд справи було призначено у судовому засіданні на 4 квітня 2016 року.

Відповідач, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання не зявився, надавши клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будуть приймати участь в іншому судовому засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року N 18 (із змінами і доповненнями) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Отже, з аналізу вищенаведених норм випливає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

На думку колегії суддів, неявка у судове засідання представників відповідача не перешкоджає розгляду справи, оскільки у справі достатньо матеріалів для розгляду апеляційної скарги.

Крім того, колегія суддів зауважує, що на підтвердження неможливості явки в судове засідання відповідач надав копію судової повістки на імя ОСОБА_3, в той час як інший представник - ОСОБА_2 не позбавлений можливості приймати участь у судовому засіданні апеляційного господарського суду, тому колегія суддів вважає, що для відкладення розгляду справи відсутні підстави.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.01.2014 між Товариством з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська" (далі - покупець, позивач) та Приватним акціонерним товариством "Макіївський завод "Лазер" (далі - постачальник, відповідач) було укладено договір № 261-ШБ (далі - договір, а.с.10-14), за умовами якого постачальник зобов'язався поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (далі - продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору. Покупець зобов'язався прийняти та оплатити поставлену в його власність продукцію згідно з умовами договору (пункти 1.1. та 1.2. договору).

У пункті 8.1. договору сторони визначили, що договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін. Сторони дійшли згоди, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх зобов'язань, строк договору встановлюється до 31.12.2015 включно. У випадку невиконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов'язань за договором, строк дії договору продовжується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 8.1. договору).

Звертаючись до Приватного акціонерного товариства Макіївський завод «ЛАЗЕР» із позовом про стягнення неустойки за порушення строків поставки продукції згідно договору № 261-ШБ від 09.01.2014 у загальному розмірі 42 694 грн. 14 коп., з яких 20 073 грн. 24 коп. штраф, 22 620 грн. 90 коп. пеня, позивач - Товариство з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська" посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № 261-ШБ від 09.01.2014 року щодо дотримання строків поставки, що зазначені у специфікаціях до договору.

Задовольняючи позовні вимоги частково та стягуючи на користь позивача 15 553 грн. 60 коп. пені та 14 051 грн. 27 коп. штрафу, господарський суд першої інстанції виходив з факту прострочення поставки продукції, обумовленого у специфікаціях від 22.12.2014 та від 25.12.2015 до договору, що є підставою для застосування відповідальності, встановленої пунктом 6.2. договору в частині стягнення пені в сумі 22 219 грн. 43 коп. та штрафу в сумі 20 073 грн. 24 коп., проте, враховуючи заяву відповідача про зменшення санкцій, суд зменшив їх розмір на 30%.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець(постачальник), який здійснив підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою статті 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Крім того, в силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що поставка продукції проводиться партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, погоджені сторонами в специфікаціях до договору. Під партією продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної по своїм якісним показникам, яка супроводжується одним документом про якість, та/або одним товаросупровідним документом.

Відповідно до пункту 4.2. договору, умови поставки продукції DDP, згідно "Інкотермс -2000", з урахуванням умов та застережень, що містяться у договорі та/або відповідних специфікаціях до договору. Узгоджене місце призначення поставки вказується сторонами у відповідних специфікаціях до договору, постачальник несе всі витрати, повязані з поставкою продукції, до моменту її поставки в узгоджене місце призначення поставки. У випадку, коли сторонами у специфікаціях обумовлюються інші умови поставки, взаємовідносини сторін будуть регулюватися положеннями, узгодженими сторонами у відповідних специфікаціях до договору.

Згідно з умовами пункту 5.1. договору загальна сума договору визначається загальною сумою всіх специфікацій, які є невід'ємною частиною договору. У будь-якому випадку, загальна орієнтовна сума договору не повинна перевищувати суму еквівалентну 39 000 000 грн. 00 коп. з ПДВ на дату укладення договору. Сума договору можу бути збільшена шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди після отримання дозволу уповноваженого на те органу управління покупця.

Ціна за поставлену постачальником продукцію встановлюється сторонами у відповідних специфікаціях до договору (пункт 5.2. договору).

У відповідності до вищевказаних умов договору, сторонами було підписано специфікацію від 22.12.2014 та специфікацію від 25.12.2014 до договору, в яких вони узгодили найменування продукції, її кількість, ціну та строк поставки (а.с.17-18).

В подальшому, позивач та відповідач уклали додаткову угоду від 16.01.2015 до договору, якою змінили домовленість, досягнуту в специфікації від 25.12.2014, зокрема визначили найменування продукції, її кількість, ціну та строк поставки у такий строк:

- барабан у кількості 3 шт. - в строк до 25.01.2015;

- козирок у кількості 1 шт. - в строк до 25.03.2015;

- ось концева у кількості 1 шт. - в строк до 25.01.2015;

- роликоопора РЛ 100 (127х360)-206 у кількості 90 шт. - в строк до 25.01.2015;

- ролик 127х1150-206 у кількості 20 шт. - в строк до 25.01.2015;

- ролик 127х1150-206 у кількості 20 шт. - в строк до 25.02.2015;

- роликоопора РЛ 100 (127х360)-206 у кількості 190 шт. - в строк до 25.03.2015;

- ролик 127х1150-206 у кількості 20 шт. - в строк до 25.03.2015.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання договору 28.04.2015 відповідач здійснив поставку узгодженої в специфікаціях від 22.12.2014 та від 25.12.2014 продукції відповідачу на загальну суму 401 464 грн. 80 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000060 від 28.04.2015 (а.с.16). При цьому, строки поставки продукції були відповідачем порушені, оскільки в специфікаціях сторони погодили поставку продукції визначеними частинами, зокрема, до 25.01.2015, до 25.02.2015 та до 25.03.2015.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виконав свої зобовязання з поставки товару, але з порушенням строків поставки, обумовленими договором, що підтверджується відповідними специфікаціями та видатковими накладними.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

При цьому, суд обґрунтовано визнав, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п.6.2 договору, у випадку не поставки (в тому числі недопоставки відсутньої та/або некомплектної) продукції або поставки (в тому числі, допоставки відсутньої та/або некомплектної) продукції з порушенням строків, визначених у договорі або у відповідній специфікації, постачальник, за письмовою вимогою покупця, сплачує покупцю неустойку у вигляді штрафу у розмірі 5% від вартості продукції поставленої по відповідній специфікації. У випадку порушення постачальником своїх обов'язків, згідно даного пункту більше ніж на 10 календарних днів, постачальник додатково, за письмовою вимогою покупця, сплачує покупцю неустойку у вигляді штрафу у розмірі 0,1% від вартості непоставленої (недопоставленої відсутньої та/або некомплектної) продукції або поставленої (допоставленої відсутньої та/або некомплектної) продукції з порушенням строків, за кожен день прострочки.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість нарахування позивачем пені за прострочення поставки продукції, проте з урахуванням допущеної при розрахунку помилки, господарський суд першої інстанції обґрунтовано визначив її у розмірі 22 219 грн. 43 коп., а не в сумі 22 620 грн. 90 коп., як зазначив позивач, та штрафу у сумі 20 073 грн. 24 коп. від недопоставленої у строк продукції на загальну суму 401 464 грн. 80 коп. розрахований відповідно до умов пункту 6.2. договору (401 464,80 х 5% = 20 073,24).

Відповідно до ч.3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення

Оскільки виробничі потужності відповідача знаходяться на території міста Макіївки, яке тимчасово окуповано незаконним військовими формуваннями, господарський суд першої інстанції обґрунтовано врахував заяву відповідача і зменшив розмір неустойки на 30 % - до 15 553 грн. 60 коп. пені та до 14 051 грн. 27 коп. штрафу.

З огляду на вищезазначене, доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував цю обставину, є безпідставними, як і доводи щодо наявності обставин непереборної сили.

Так, з матеріалів справи вбачається, що сертифікат № 4197 про форс-мажорні обставини( обставини непереборної сили), на який, як на підставу звільнення від відповідальності посилається апелянт, засвідчує акти тероризму та військових дій на території Донецької області, які вже існували на час укладання спірного договору і були відомі сторонам.

В постанові Верховного Суду України від 09.01.2010 по справі № 20/236 (1/319-15/85; 15/153) зазначено, що єдиним належним документом, який підтверджує виникнення форс-мажору, є висновок Торгово-промислової палати України.

При цьому, виходячи з аналізу статті 263 Цивільного кодексу України, статті 218 Господарського кодексу України, звільнення сторони від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажору) відбувається за умови, якщо дані обставини безпосередньо вплинули на своєчасне виконання договірних зобов'язань.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов'язання (постанова Вищого господарського суду України від 27.01.2015 по справі № 904/6463/14).

Обставин неможливості виконання спірного договору сертифікат, наданий відповідачем, не встановив.

Крім того, колегія суддів вважає також необґрунтованими доводи апелянта про відсутність його вини у порушенні зобовязання з тих підстав, що реальне погодження номенклатури та умов поставки позивачем відбулось лише у квітні 2015 року, тому відповідач не порушив строки поставки.

Так, умови спірного договору передбачають, що поставка продукції проводиться партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, узгоджені сторонами в специфікаціях ( п. 4.1), і не містять узгодженої процедури погодження, на яку посилається відповідач. Крім того, відповідач не звертався по позивача із пропозицією про зміну строків виконання зобовязання.

Не є обґрунтованими і доводи відповідача про відсутність письмової вимоги позивача про сплату штрафних санкцій, що на його думку, виключає можливість стягнення цих санкцій у судовому порядку.

Так, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обовязком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обовязкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист ( рішення Конституційного Суду України у справі № 1-2/2002 від 9 липня 2002 року (справа про досудове врегулювання спорів)

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому судове рішення у відповідності до п.1 ч.1 ст. 103 ГПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Макіївський завод «ЛАЗЕР»- залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2015 року у справі № 904/10416/15 залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 07 квітня 2016 року.

Головуючий суддя О.В. Березкіна

Суддя М.О. Дармін

Суддя І.М.Подобєд