РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016Справа №910/32376/15
За позовом Регіонального відділення Фонду Державного майна України по м. Києву

До фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

Третя особа, яка не заявляє самостійних

вимог на предмет спору на стороні

відповідача Державне підприємство "Радіовимірювач"

Про стягнення 95 200,41 грн.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача Черних Я.С.(дов. від 02.07.2015)

Від відповідача ОСОБА_4.(дов. від 18.03.2016)

Від третьої особи Кирпа В.Г.(дов. від 17.02.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Регіональне відділення Фонду Державного майна України по м. Києву звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 5443/62 (П4314) від 20.05.2013 в розмірі 90 376,44 грн., з яких основна заборгованість 58 981, 42 грн., інфляційні збитки 16 295, 95 грн., штраф 3% 1 769, 44 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.12.2015 порушено провадження у справі № 910/32376/15, розгляд справи призначено на 19.01.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.12.2015 задоволено заяву Регіонального відділення Фонду Державного майна України по м. Києву про звільнення від сплати судового збору.

14.01.2016 через відділ канцелярії господарського суду міста Києва позивачем подано повідомлення про відсутність подібних спорів.

18.01.2016 через відділ канцелярії господарського суду міста Києва позивачем подано повідомлення про відсутність подібних спорів; третьою особою подані документи на виконання вимог суду.

19.01.2016 через відділ канцелярії господарського суду міста Києва відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 19.01.2016 відповідач не з'явися, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання 19.01.2016 з'явилися.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи суд дійшов висновку про його задоволення, як обґрунтованого.

Розгляд справи відкладено на 04.02.2016.

Представник третьої особи в судове засідання 04.02.2016 не з'явився, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

В судове засідання 04.02.2016 прибули представники позивача та відповідача, дали пояснення по справі.

Представник позивача подав суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 102 200,41 грн. Суд прийняв дану заяву.

Розгляд справи відкладено на 18.02.2016.

Представники позивача та відповідача в судове засідання 18.02.2016 не з'явилися, позивач причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи. Суд задовольнив дане клопотання.

В судове засідання 18.02.2016 прибув представник третьої особи, дав пояснення по справі.

Розгляд справи відкладено на 01.03.2016.

В судове засідання 01.03.2016 прибули представники позивача, відповідача, третьої особи, дали пояснення по справі.

Представник позивача подав суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 95 200,41 грн. Суд прийняв дану заяву.

Враховуючи правила ст. 22 ГПК України, згідно яких позивач, до прийняття рішення по справі має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог, суд прийняв до розгляду подану позивачем заяву про зменшення позовних вимог, а спір розглядається, виходячи зі збільшеної ціни позову.

При розгляді даної заяви суд бере до уваги п.3.10. Поставнови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011, п. 14 Інформаційного листа Вищого господарського суду України " Про деякі питання порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009 р. щодо застосування норм господарського процесуального кодексу України" від 29.06.2010 № 01-08/369, в яких зазначено, що в разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Представники відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи та про продовження строку розгляду справи. Суд задовольнив дані клопотання.

Розгляд справи відкладено на 15.03.2016.

Судове засідання призначене на 15.03.2016. не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Л.Д. Головатюка у відпустці.

Розгляд справи призначено на 31.03.2016.

В судове засідання 31.03.2016 прибули представники позивача, відповідача, третьої особи, дали пояснення по справі.

Представник позивача позовні вимоги в редакції заяви про зменшення позовних вимог від 25.02.2016 підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечень проти позовних вимог не надав, але заявив усне клопотання про розстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва по справі № 910/32376/15.

Представник позивача заперечував проти клопотання представника відповідача про розстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва по справі № 910/32376/15.

Дослідивши подані матеріали, суд вважає, що вищезазначена заява представника фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 належним чином не обґрунтована та така що не підлягає задоволенню у зв'язку з наступним:

Відповідно до ст. 121 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Як вбачається з вимог ст. 121 ГПК України, задоволення заяви про розстрочку виконання рішення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення(стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо).

У поданій відповідачем усній заяві про розстрочку виконання рішення не вказано, які саме виняткові випадки/обставини має бути враховано судом, та не доведено наявність таких обставин, що вказує на її безпідставність.

Згідно практики розгляду справ про відстрочку/розстрочку Вищим господарським судом України (зокрема, Постанова від 12.01.2011 справі N 30/325), то там зазначено, що „законодавець у будь-якому випадку пов'язує розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об'єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення". При цьому, на думку Вищого господарського суду України, тяжке фінансове становище та нерентабельність господарської діяльності не є тими виключними обставинами, які дають підстави для розстрочення виконання судового рішення, якщо важке фінансове становище відповідача утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об'єктивних, незалежних від відповідача обставин.

Пункт 1 ст. б Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, що, зважаючи на положення ч. 1 ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, гарантує кожному право на справедливий суд.

У відповідності до ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

У відповідності до ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

У відповідності до положень ст. 617 Цивільного кодексу України, недодержання своїх обов'язків контрагентом, боржника, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до приписів статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням того, що відповідачем не надано жодних документів, які б дали можливість встановити розмір надходжень (доходів) відповідача, як-от: звіт про фінансові результати, баланс з відміткою органу статистики за підписом керівника та головного бухгалтера, виписки з обслуговуючих банків про стан рахунку та обороти на ньому за останні 6 (шість) місяців, - відповідачем не надано документів, підтверджуючих наявність у нього скрутного фінансового становища, враховуючи, що без інформації про розмір прибутків за звітний період інформація про розмір витрат юридичної особи не вказує на її фінансовий стан.

Таким чином, відповідач не надав доказів, в розумінні ст. 34 ГПК України про наявність у нього скрутного фінансового становища та не навів і не підтвердив наявність виключних обставин, що ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.

У зв'язку з наведеним, надання відповідачу розстрочки виконання рішення суду про стягнення на користь позивача грошових коштів є безпідставним, у зв"язку з чим суд відмовляє у задоволенні даного клопотання.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.05.2010 між Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по м. Києву (далі - позивач, орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - відповідач, орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 5443 (далі - договір).

Відповідно до умов договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (далі - Майно), площею 129,80 м2, розміщене за адресою: АДРЕСА_2, на першому поверсі будівлі корпусу № 16, що знаходиться на балансі Державного підприємства «Радіовимірювач» вартість якого становить за експертною оцінкою станом 31 грудня 2009 року 462172,00 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення виробництва хліба та хлібобулочних виробів.

Договір укладено строком на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців, що діє з 20 травня 2010 року по 20 квітня 2013 року включно (пункт 10.1).

В подальшому Договір оренди від 20 травня 2013 року № 5443/62 (П4314) було автоматично пролонговано відповідно до п. 10.4 Договору.

Об'єкт оренди був переданий Відповідачу відповідно до Акту приймання-передачі від 20.05.2010.

У відповідності до умов договору орендар зобов'язаний:

- п. 5.3 - своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату (цей обов'язок встановлено і п. 3 ст. 18 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» (надалі - Закон);

- п. 3.6 - перерахування здійснювати до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 30% до 70 % щомісяця не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

- п. 5.8 - щомісяця до 15 числа надавати Орендодавцеві інформацію про перерахування орендної плати за попередній місяць (копію платіжного доручення з відміткою обслуговуючого банку про перерахування орендної плати до Державного бюджету України).

Згідно з умовами договору оренди нерухомого майна, орендар зобов'язаний своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату, проте зобов'язання по своєчасній сплаті орендної плати відповідачем не виконано, внаслідок чого станом на 25.02.2016 заборгованість з орендної плати з урахуванням пені, інфляційних збитків та штрафу становить 95 200,41 грн.

Даними діями відповідач порушує взяті на себе зобов'язання за вказаними договорами.

Внаслідок укладення договору оренди, між сторонами, згідно ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов'язки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення ГК України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України).

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно умов ч.1 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор -прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст.. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 283 ГК України встановлено, що за договором оренди одна сторона(орендодавець) передає другій стороні(орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Частина перша статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлює для орендаря обов'язок за користування об'єктом оренди вносити орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано, що відповідач має перед позивачем заборгованість зі сплати орендної плати у розмірі 39 759,05 грн.

Відповідач не надав суду доказів, які підтверджують відсутність у нього заборгованості зі сплати ним орендної плати та відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна.

Пунктом 3.7 Договору передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному в п.3.6 співвідношенні, відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно п. 3.8 Договору, у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, Орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного Банку, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, факт порушення відповідачем договірних зобов'язань судом встановлено.

За таких обставин, суд вимоги позивача в частині стягнення основного боргу, пені, інфляційних збитків та штрафу в загальній сумі 95 200,41 грн. вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача стягуються понесені позивачем витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись Цивільним Кодексом України, ст.ст. 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (02068, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Державного бюджету в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву (одержувач УДКСУ у Шевченківському районі м. Києва, код одержувача 37995466, банк одержувача ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО 820019, р/р 0011, КЕКД 22080300, призначення платежу - за оренду іншого державного майна) заборгованість в сумі 95 200(дев'яносто п'ять тисяч двісті) грн. 41 коп.

3. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (02068, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в дохід державного бюджету України судовий збір в розмірі 1428(одна тисяча чотириста двадцять вісім) грн. 01 коп.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

5. Відмовити в задоволенні усного клопотання представника відповідача про розстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва по справі № 910/32376/15.

6. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

7. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення -06.04.2016