ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року Справа № 925/1190/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна В.Е.,
суддівКорнілової Ж.О., Чернова Є.В.,
за участю представників:
позивача -Сидоренко А.С.,
відповідача -Король В.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 26.01.2016
у справі№925/1190/15
за позовомПАТ "НАК "Нафтогаз України"
доПАТ "Черкаське хімволокно"
про стягнення 15984389,80 грн. пені, інфляційних втрат та 3% річних
встановив:

Рішенням господарського суду Черкаської області від 20.08.2015 (суддя Скиба Г.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 (судді: Тищенко О.В., Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.), в позові відмовлено повністю у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог.

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, а саме ст.ст.525,526,599,614,617,625,631,654 ЦК України та ст.ст.47,43 ГПК України. Зокрема, скаржник вважає, що предметом договору про організацію взаєморозрахунків від 29.09.2014 є погашення тільки основного боргу, а позивачем нараховувалися пеня, інфляційні втрати та 3% річних за прострочення зобов'язань по оплаті спожитого природного газу, яке (прострочення) мало місце ще до укладання вказаного договору, що не звільняє відповідача від обов'язку сплати фінансових санкцій.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувані рішення та постанова - залишенню без змін з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення про відмову в позові апеляційний господарський суд виходив з того, що:

29.01.2013р. між сторонами по справі було укладено договір купівлі-продажу природного газу №13/3474-ТЕ-36, за умовами п.1.1 якого продавець (позивач) зобов'язався передати у власність покупцю (відповідачу) у 2013 році імпортований природний газ, а покупець зобов'язався прийняти і оплатити цей природний газ на умовах даного договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності) (п.1.2 договору).

Згідно п.п.3.3,5.2,6.1,7.2 договору №13/3474-ТЕ-36 приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Ціна за 1000куб.м. газу всього з ПДВ становить 1309,20 грн. Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. У разі невиконання покупцем умов п.6.1 даного договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

На виконання умов договору №13/3474-ТЕ-36 сторонами підписані акти приймання-передачі природного газу протягом січня-грудня 2013 року, згідно з якими позивач передав, а відповідач прийняв природний газ в загальному обсязі 94344,884тис.куб.м. на загальну суму 167990754,68 грн.

У зв'язку з простроченням виконання договірних зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 6960560,54 грн. пені, 3% річних у розмірі 1861324,81 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 7162504,42 грн.

Однак, 29.09.2014р. між управлінням Державної казначейської служби України у Черкаській області, Департаментом фінансів Черкаської ОДА, Департаментом фінансової політики Черкаської міської ради, ПАТ "Черкаське хімволокно", НАК "Нафтогаз України" підписано договір №463/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п.2 ст.16 Закону України "Про державний бюджет України на 2014р.") (надалі - договір №463/30 від 29.09.2014), предметом якого визначено організацію проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою КМ України від 29.01.2014 №30.

У договорі №463/30 від 29.09.2014 його сторони визначили Порядок проведення взаєморозрахунків, за умовами якого погодили перелік підприємства, установ та організацій, що беруть участь у проведенні взаєморозрахунків, та послідовність виконання сторонами договору. Згідно з визначеним Порядком проведення взаєморозрахунків, Казначейство перераховує кошти стороні-1, сторона-1 - стороні-2, сторона-2 - стороні-3, сторона-3 - стороні-4, сторона-4 перераховує на рахунок сторони-5 (позивача) кошти у сумі 39455827 грн., у тому числі ПДВ 6575971,17 грн., для погашення заборгованості за природний газ за 2013 рік згідно з договором від 29.01.2013 №13/3474-ТЕ-36.

Згідно з пп.2 п.10 даного договору з метою його виконання сторони зобов'язались не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

За умовами договору №463/30 від 29.09.2014 сторони дійшли згоди, що заборгованість відповідача перед позивачем по договору купівлі-продажу природного газу від 29.01.2013 №13/3474-ТЕ-36 становить 39455827 грн. та підлягає погашенню за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню.

Враховуючи вищезазначене, підставою для перерахування боргу за договором купівлі-продажу №13/3474-ТЕ-36 є договір №463/30 від 29.09.2014 та наявність бюджетного фінансування цих розрахунків.

На виконання договору №463/30 від 29.09.2014 платіжним дорученням №3 від 10.10.2014 відповідачем сплачено позивачу 39455827 грн. заборгованості за газ, спожитий у 2013 році згідно умов договору від 29.01.2013 №13/3474-ТЕ-36.

Таким чином, на момент звернення ПАТ "НАК "Нафтогаз України" з позовом сума боргу за спожитий газ сплачена відповідачем у повному обсязі в строки, обумовлені сторонами в договорі про організацію взаєморозрахунків.

Укладаючи договір, метою якого є реалізація природного газу для вироблення теплової енергії для надання населенню послуг з опалення і гарячого водопостачання, та визначаючи свої майново-господарські зобов'язання сторони повинні були враховувати обов'язкові для сторін положення законодавства України, яке регулює галузь теплопостачання, оскільки обов'язковість застосування цих положень випливає з їх змісту та із суті відносин між сторонами договору і не суперечить його умовам.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що заборгованість відповідача за договором виникла як різниця у тарифах на теплову енергію внаслідок невідповідності фактичної вартості теплової енергії тарифам, що затверджуються відповідним органом місцевого самоврядування, на сплату яких державою перераховуються субвенції.

Таким чином, сторони по справі відповідно до вимог ст.604 ЦК України замінили первісне зобов'язання про оплату природного газу, яке виникло з договору на купівлю-продаж природного газу, новим зобов'язанням про оплату відповідачем на користь позивача обсягів газу вартістю 39455827 грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету, припинивши первісне зобов'язання в цій частині.

Апеляційна інстанція зазначила, що укладення договорів про проведення взаєморозрахунків за рахунок субвенцій з державного бюджету в силу вимог чинного законодавства є диспозитивним правом його учасників, тому доводи позивача щодо відсутності у нього волевиявлення на заміну первісного зобов'язання новим є безпідставними. Про припинення первісного зобов'язання свідчить також факт погодження сторонами у п.10 договору про взаєморозрахунки обов'язку не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Строк виконання нового зобов'язання пов'язаний з моментом перерахування територіальним органом Казначейства грошових коштів з державного бюджету.

Як встановлено місцевим господарським судом, остаточний розрахунок за природний газ, поставлений за договором купівлі-продажу природного газу від 29.01.2013 №13/3474-ТЕ-36, відбувся у порядку та строки, передбачені у договорі про організацію взаєморозрахунків №463/30 від 29.09.2014.

Таким чином, розрахунок за поставлений природний газ відбувся на умовах, визначених вказаним договором про організацію взаєморозрахунків, наслідком виконання якого є відсутність у сторін жодних претензій одна до одної стосовно його предмета (п.15 договору №463/30).

Крім того, відповідно до ч.4 ст.604 ЦК України новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Отже, враховуючи, що сторони внаслідок укладення договору №463/30 від 29.09.2014 здійснили новацію, суд першої інстанції обґрунтовано визнав припиненими додаткові зобов'язання, пов'язані з договором поставки природного газу від 29.01.2013 №13/3474-ТЕ-36,.

Колегія погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.105 ГПК України у постанові мають бути зазначені обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України у разі, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст.230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи умови багатостороннього договору про організацію взаєморозрахунків №463/30 від 29.09.2014, касаційна інстанція погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, уклавши вказаний договір, сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений за договором купівлі-продажу від 29.01.2013 №13/3474-ТЕ-36.

Частиною 3 ст.653 ЦК України передбачено, що у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до пп.2 п.10 договору від 29.09.2014 №463/30 сторони домовилися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору купівлі-продажу газу.

Отже, для застосування санкцій, передбачених умовами п.7.2 договору купівлі-продажу природного газу від 29.01.2013 №13/3474-ТЕ-36, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку та строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, відповідно до п.15 якого сторони засвідчили, що після виконання цих договорів вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Колегія суддів враховує, що наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах зі спорів про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за прострочення виконання зобов'язання по оплаті спожитого природного газу (постанови ВСУ від 16.09.2015 у справі №917/2520/14, від 23.09.2015 у справі №917/2519/14, від 07.10.2015 у справі №924/406/14 та від 11.11.2015 у справі №927/1733/14).

Судами попередніх інстанцій на підставі ретельної правової оцінки платіжних доручень та інших наявних у справі доказів в їх сукупності достеменно встановлено, а заявником не спростовано той факт, що відповідачем здійснено оплату за отриманий за договором 29.01.2013 №13/3474-ТЕ-36 природний газ у повному обсязі шляхом оплати суми 39455827 грн. згідно з умовами договору про організацію взаєморозрахунків №463/30 від 29.09.2014.

У зв'язку з вищезазначеним, касаційна інстанція не приймає до уваги твердження скаржника про те, що предметом договору про організацію взаєморозрахунків №463/30 від 29.09.2014 є погашення тільки основного боргу, а позивачем нараховувалися пеня, інфляційні втрати та 3% річних за прострочення зобов'язань по оплаті спожитого природного газу, яке (прострочення) мало місце ще до укладання вказаного договору, що не звільняє відповідача від обов'язку сплати штрафних санкцій.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про припинення зобов'язань за договором 29.01.2013 №13/3474-ТЕ-36 внаслідок новації, оскільки згідно з ч.2 ст.604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Отже, характерним для новації є саме укладення нового зобов'язання, а не зміна його частини, що є підставою для припинення попереднього зобов'язання, при цьому нове зобов'язання укладається між тими ж сторонами. Однак, договір про організацію взаєморозрахунків таких ознак не містить.

Касаційна інстанція враховує, що наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України (постанова ВСУ від 09.09.2014 у справі №5011-1/1043-2012-42/528-2012).

Разом з тим, з огляду на те, що вказане помилкове застосування судами ст.604 ЦК України до спірних правовідносин само по собі не призвело до ухвалення неправильних по суті судових актів, тому висновки судів з цього приводу не можуть бути достатньою підставою для скасування оскаржуваних рішення та постанови.

Зважаючи на вищенаведене, колегія не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Черкаської області від 20.08.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 у справі №925/1190/15 залишити без змін, а касаційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" - без задоволення.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді: Ж.Корнілова

Є.Чернов