КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2016 р. Справа№ 910/27921/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Ропій Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Бовсунівської Л.О.,

представників:

позивача не з'явився,

відповідача 1 Шифердеккер О.О., дов. від 04.04.2016 № 45/2016,

відповідача 2 Русскіна О.В., дов. від 29.02.2016 б/н,

ТОВ «Фудмаркет» Волянський В.І., дов. від 18.11.2015 б/н,

ТОВ «Гайсинський консервний комбінат» Краснокутська Н.М., дов. від 11.08.2015 б/н,

ТОВ «Торговий дім «Золотий урожай» не з'явився

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не з'явився

ДП «Завод 410ЦА» Давидков Д.А., дов. від 16.02.2016 № 48-403,

ТОВ «Централізована енергопостачальна компанія» Краснокутська Н.М., дов. від 03.12.2015 б/н,

приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна не з'явився,

розглядаючи апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Централізована енергопостачальна компанія»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 (підписане 18.01.2016)

у справі №910/27921/15 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «Урожай»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк»

2. Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет»

2. Товариство з обмеженою відповідальністю «Гайсинський консервний комбінат»

3. Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Золотий урожай»

4. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

треті особи з самостійними вимогами на предмет спору

1. Державне підприємство «Завод 410ЦА»

2.Товариство з обмеженою відповідальністю «Централізована енергопостачальна компанія»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна

про визнання недійсною умови договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «Урожай» (далі - ТОВ «Урожай», або позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» (далі - ПАТ «Авант-Банк», або відповідач 1), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», або відповідач 2) про визнання недійсним пункту 4.7 договору застави майнових прав від 05.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрованого у реєстрі за № 213, укладеного між ПАТ «Авант-Банк» та ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 порушено провадження у справі № 910/27921/15, залучено до участі у справі, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фудмаркет» (далі - ТОВ «Фудмаркет»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Гайсинський консервний комбінат» (далі - ТОВ «Гайсинський консервний комбінат»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Золотий урожай» (далі - ТОВ «ТД «Золотий урожай») та Державне підприємство «Завод 410ЦА» (далі - ДП «Завод 410ЦА».

ДП «Завод 410ЦА» подало, в порядку ст.26 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), позов як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору про визнання недійсним пункту 4.7 договору застави майнових прав, посвідченого 05.02.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрованого у реєстрі за №213.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 20.11.2015 прийнято до розгляду позовну заяву ДП «Завод 410ЦА», залучено його до участі у справі, як третю особу із самостійними вимогами на предмет спору та залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук Зою Миколаївну.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2015 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

ТОВ «Централізована енергопостачальна компанія» подало, в порядку ст.26 ГПК України, позов як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору про визнання недійсним пункту 4.7 договору застави майнових прав, посвідченого 05.02.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрованого у реєстрі за №213.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2015 прийнято до розгляду позовну заяву ТОВ «Центральна енергопостачальна компанія», залучено його до участі у справі, як третю особу із самостійними вимогами на предмет спору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 у справі №910/27921/15 у задоволенні позовних вимог ТОВ «Торгівельна компанія «Урожай» відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ДП «Завод 410ЦА» відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ТОВ «Централізована енергопостачальна компанія» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що укладений договір застави майнових прав від 05.02.2015 не є договором про безоплатне відчуження майнових прав, оскільки він врегульовує відносини застави як способу забезпечення зобов'язань. Визначена наведеним договором процедура звернення стягнення на заставлені майнові права не суперечить приписам чинного законодавства України, а п. 4.7 є відступленням права вимоги з відкладальною умовою, який узгоджується з визначеним розділом 4 договору порядком звернення стягнення та не суперечить йому.

Не погодившись з вказаним рішенням, ПАТ «Дельта Банк» звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 скасувати, постановити нове про визнання недійсною умови договору, а саме п. 4.7 договору застави майнових прав від 05.02.2015.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, оскільки п.4.7 договору застави від 05.02.2015, у тій частині, де передбачає право заставодержателя одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами також і у випадках, які не пов'язані з невиконанням зобов'язання у встановлений строк, є недійсним як такий, що суперечить ч.2 ст.590 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ч.1 ст.20 Закону України «Про заставу». За твердженнями ПАТ «Дельта Банк» судом було проігноровано недійсність договору застави від 05.02.2015, внаслідок порушення при його укладенні постанови Правління Національного банку України від 30.10.2014 №692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних».

Крім того, за твердженнями відповідача 2, суд при прийнятті рішення від 12.01.2016 припустився неправильного застосування ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ч.2 ст.215 ЦК України та ст.216 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 16.03.2016. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28.

Не погодившись з вказаним рішенням, ТОВ «Централізована енергопостачальна компанія» також звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 скасувати, постановити нове, яким визнати недійсним з моменту укладення п. 4.7 договору застави майнових прав.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно встановлені правовідносини сторін та невірно застосовані норми матеріального права, яким не відповідає оскаржуваний пункт договору. Апелянт вказує на те, що п.4.7 договору застави майнових прав від 05.02.2015 суперечить положенням ст.23 Закону України «Про заставу», ст.32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а також п.2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому, відповідно до ст.ст.203, 215 ЦК України є недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 відновлено ТОВ «Централізована енергопостачальна компанія» пропущений строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до розгляду та порушено апеляційне провадження у справі №910/27921/15, розгляд скарги призначено на 16.03.2016. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28.

25.02.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук Зої Миколаївни надійшли клопотання, в яких вона просила розглядати справу без її участі.

16.03.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду представник відповідача 1 надав відзив на апеляційну скаргу.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні заявив усне клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2016 вирішено проводити розгляд справи №910/27921/15 у закритому судовому засіданні, розгляд апеляційних скарг відкладено на 13.04.2016.

13.04.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду представник відповідача 1 подав додатковий відзив на апеляційні скарги.

У судовому засіданні 13.04.2016 представник ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Централізована енергопостачальна компанія», ДП «Завод 410ЦА», ТОВ «Гайсинський консервний комбінат» та ТОВ «Фудмаркет» підтримали доводи апеляційних скарг, просили їх задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 скасувати, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник ПАТ «Авант-Банк» заперечив доводи апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.02.2015 між ПАТ «Авант-Банк» (заставодержатель) та ПАТ «Дельта Банк» (заставодавець) укладено договір застави майнових прав, з урахуванням договору про внесення змін та доповнень від 12.02.2015 (далі - договір застави від 05.02.2015), предметом якого є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними особами (далі - боржниками), що є його невід'ємною частиною (надалі всі зазначені вище кредитні договори та генеральні кредитні договори, договори про відкриття кредитної лінії, договори про кредитування чи інша назва договору про надання кредитних коштів на умовах повернення, платності, строковості, забезпеченості та цільового характеру використання разом та/або окремо іменуються - кредитний договір). Станом на 05.02.2015 заборгованість за кредитними договорами становить 376 007 587,04 грн, в т.ч.:

- кредитний договір від 21.01.2011 №19К-Н між ПАТ «Сведбанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого за кредитним договором є заставодавець за цим договором, та ТОВ «Фудмаркет» - 166 009 867,40 грн;

- кредитний договір від 20.06.2007 №22/46/07-КЛТ між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого за кредитним договором є заставодавець за цим договором, та ТОВ «Гайсинський консервний комбінат» - 11 925 122,19 грн;

- кредитний договір від 27.04.2012 №3.3ДС/11/2012-КЛТ між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого за кредитним договором є заставодавець за цим договором, та ТОВ «Торговий дім «Золотий Урожай» - 14 889 139,96 грн;

- кредитний договір від 30.07.2010 №3.3ДС/35/2010-КЛТ між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого за кредитним договором є заставодавець за цим договором, та ТОВ «Торгівельна компанія «Урожай» - 183 183 457,49 грн.

Станом на 12.02.2015 заборгованість за договором кредитної лінії становить 79 888 191,01 грн, в т. ч.:

- договір кредитної лінії від 15.05.2012 №ВКЛ-2002457/1 між АТ «Дельта Банк» (кредитор) та ДП «Завод 410 ЦА» (позичальник) - 79 888 191,01 грн.

За змістом п.1.2 договору застави від 05.02.2015 майнові права сторони за домовленістю оцінюють у сумі 455 895 778,05 грн.

Надана застава забезпечує належне виконання заставодавцем вимог заставодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з договору про надання міжбанківського кредиту від 11.11.2014 №ММ70343LG, договору про надання міжбанківського кредиту від 26.09.2014 №MM69765LG, з договору про відкриття та ведення кореспондентського рахунка від 18.08.2014 №180814Л та договору про відкриття та ведення коресонденсткього рахунка від 07.02.2014 №070214-Л, укладених між заставодавцем та заставодержателем, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до них, а також з усіх окремих кредитних договорів (та змін до них) та письмових повідомлень від заставодавця (далі разом або окремо - кредитний договір), в тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов (п.1.3 договору застави від 05.02.2015).

У п. 1.4. договору застави від 05.02.0215 визначено, що кінцевий термін виконання основного зобов'язання 01.04.2015.

За умовами договору застави від 05.02.2015 заставодержатель має право, зокрема, звертати стягнення на предмет застави (отримання вимоги, що випливає із заставленого права) і реалізовувати заставлені майнові права і задовольнити за їх рахунок свої грошові вимоги за кредитним договором у повному обсязі до настання терміну виконання заставодавцем відповідних зобов'язань, серед іншого, у разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення заставодавця до категорії неплатоспроможних (п.3.1.4), самостійно без звернення до суду здійснювати реалізацію майнових прав наданих заставодавцем у забезпечення за кредитом (п.3.1.5).

Згідно п. 4.6 договору застави від 05.02.2015 звернення стягнення на предмет застави відбувається у порядку, передбаченому ст. 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

У випадку, якщо в термін, визначений у п. 1.4 договору, заставодавець не виконає умови основного зобов'язання перед заставодержателем, або у разі прийняття рішення про запровадження тимчасової адміністрації/призначення ліквідатора/реорганізація (злиття/приєднання/виділення) заставодавця, заставодержатель в момент настання таких подій набуває всіх прав та обов'язків кредитора до боржників за кредитними договорами/договорами застави/договорами іпотеки, майнові права за якими передані в заставу за цим договором (п.4.7 договору застави від 05.02.2015).

Договір застави від 05.02.2015, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстровано у реєстрі за №213.

Договір про внесення змін та доповнень від 12.02.2015 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстровано у реєстрі за №235.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Частина 1 ст.203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання (п.2.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11).

Стаття 572 ЦК України визначає, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частина 1 ст.576 ЦК України передбачає, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Тобто, у розумінні наведеної норми майнові права можуть бути предметом застави, якщо вони можуть бути відчужені заставодавцем і на них може звертатися стягнення.

Відповідно до ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

В ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» наведено, що майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Згідно зі ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Частини 1, 2 ст.590 ЦК України визначають, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Наведене узгоджується з нормами Закону України «Про заставу».

У ст.1 Закону України «Про заставу» встановлено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (ч.1 ст.49 Закону України «Про заставу»).

Особливості порядку реалізації заставлених майнових прав визначені ст.23 Закону України «Про заставу».

При заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави (ст.23 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до ч.1 ст.585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення.

Підстави заміни кредитора у зобов'язанні визначені ст.512 ЦК України, за змістом якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

В той час, як в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення лише з вартості заставленого майна. Він має перевагу на це майно перед іншими кредиторами (стаття 1 Закону України «Про заставу»).

Тобто, п.4.7 договору застави від 05.02.2015 не передбачає заміну кредитора у зобов'язанні (оскільки він є способом забезпечення зобов'язань) на відміну від правочину відступлення права вимоги за яким відповідно до ст.512 ЦК України здійснюється така заміна кредитора у зобов'язанні.

Аналогічна позиція наведена Верховним Судом України у постановах від 12.08.2011 у справі №33/341 та від 12.09.2011 у справі №11/384 та п.4.3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» від 24.11.2014 №1.

Частина 1 ст.212 ЦК України визначає, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Сторонами в оспорюваному пункті договору застави від 05.02.2015 узгоджено порядок укладення і зміст договірного обтяження як відступлення права вимоги таким чином, що при настанні обумовлених умов ПАТ «Авант-Банк» в момент настання таких подій набуває всіх прав та обов'язків кредитора до боржників за кредитними договорами/договорами застави/договорами іпотеки, майнові права за якими передані в заставу за цим договором, що і є передбаченим законом заходом щодо предмета обтяження для задоволення ПАТ «Авант-Банк» своїх вимог, що випливає зі змісту обтяження, і таке задоволення вимог відбувається в узгодженому сторонами порядку, що відповідає вимогам Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Так, оспорюваним пунктом договору застави від 05.02.2015 не передбачено обов'язку сторін щодо укладення інших угод відносно такого набуття заставодержателем всіх прав та обов'язків кредитора до боржників. Проте, не передбачено і обов'язку щодо укладення такої окремої угоди і нормами чинного законодавства України.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що порядок укладення і зміст договірного обтяження як відступлення права вимоги чітко обумовлені оспорюваним пунктом. При цьому, частинами 1 та 2 статті 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги, звернення стягнення на нього здійснюється шляхом відступлення обтяжувачу відповідного права.

Оскаржуючи судове рішення від 12.01.2016, ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Централізована енергопостачальна компанія» вказували на те, що п.4.7 договору застави від 05.02.2015 містить положення, відповідно до якого виключається необхідність укладення сторонами окремого правочину про відступлення права вимоги. За твердженнями вказаних учасників судового процесу, суд першої інстанції неправильно застосував ст.23 Закону України «Про заставу», ст.32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Суд апеляційної інстанції такі твердження вважає безпідставними та виходить з наступного.

За змістом ч.ч.1, 2 ст. 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги, звернення стягнення на нього здійснюється шляхом відступлення обтяжувачу відповідного права. Обтяжувач зобов'язаний повідомити в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, боржника та інших обтяжувачів відповідного права грошової вимоги про свій намір набути на свою користь таке право. Протягом строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, інші обтяжувачі, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж права, можуть письмово заявити обтяжувачу, який ініціює звернення стягнення, про свій намір отримати задоволення своїх забезпечених обтяженням вимог за рахунок предмета забезпечувального обтяження.

До договірних обтяжень належать:

1) передача рухомого майна повіреному або комісіонеру згідно з договором доручення або з договором комісії;

2) передача рухомого майна власником у строкове володіння та користування іншій особі, у тому числі згідно з договором найму;

3) передача рухомого майна в управління, якщо договір управління майном забороняє управителю відчужувати передане в управління рухоме майно;

4) купівля-продаж рухомого майна з правом або зобов'язанням зворотного викупу;

5) купівля-продаж рухомого майна за умов, визначених статтею 697 Цивільного кодексу України;

6) зобов'язання боржника передати право власності на рухоме майно обтяжувачу за умови настання певної події в майбутньому;

7) відступлення права вимоги;

8) інші обтяження рухомого майна, які кваліфікуються як договірні. Порядок укладення і зміст окремих видів договірних обтяжень встановлюються законом та/або договором (ст.34 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

Як вже зазначалось, застава є одним із засобів забезпечення виконання зобов'язань, при якому кредитор-заставодавець має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Застава носить похідний характер і залежність від заставного правовідношення, яке зумовлює призначення застави - забезпечувати основне зобов'язання.

Частиною 5 ст.32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що перевищення грошової суми, отриманої обтяжувачем за відповідним правом грошової вимоги, над розміром забезпеченої обтяженням вимоги протягом зазначених п'яти днів підлягає переказу іншим обтяжувачам згідно з їх пріоритетом у рахунок задоволення їх забезпечених обтяженням вимог, а в разі відсутності таких - боржнику.

З огляду на викладене, укладений договір застави від 05.02.2015 не є договором про безоплатне відчуження майнових прав, оскільки він врегульовує відносини застави як способу забезпечення зобов'язань.

Враховуючи те, що ПАТ «Дельта Банк» свої доводи обґрунтовує тим, що договір застави від 05.02.2015 є нікчемним, на думку колегії суддів, слід встановити, чи правомірно Уповноваженою особою Фонду віднесено договір застави від 05.02.2015 до нікчемних.

Відповідно до відомостей, які містяться на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015:

- запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» ;

- уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича.

- тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» запроваджено строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно.

Постановою Правління Національного банку України «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» від 02.03.2015 №150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» від 02.03.2015 №51, яким з 03.03.2015 розпочато процедуру виведення відповідача 2 з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації.

В подальшому постановою Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» від 02.10.2015 №664 відкликано банківську ліцензію та постановлено ліквідувати АТ «Дельта Банк».

Згідно з ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Протоколом від 18.05.2015 №5 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом від 11.03.2015 №67, вирішено затвердити результати перевірки, якою виявлено правочини (договори), що є нікчемними згідно зі ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у тому числі, договір застави майнових прав від 05.02.2015, який за результатами перевірки комісії є нікчемним згідно з п.п. 1, 5 та 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки:

- договір застави був укладений з порушенням вимог постанови Правління Національного банку України від 30.10.2014 №692/БТ, яка забороняє банку передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку;

- уклавши договір застави банк здійснив безоплатне відчуження майна (майнових прав кредитора) та відмовився від власних майнових вимог, що прямо зазначено у п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину;

- договір застави, за яким банк прийняв на себе зобов'язання (застава) щодо забезпечення виконання грошових вимог був укладений в порядку іншому, ніж визначено Законом України «Про банки і банківську діяльність» (з порушенням норм чинного законодавства - Закону України «Про заставу» та Постанови Національного банку України №692/БТ), що прямо зазначено у п.5 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину;

- умови договору застави, укладені в забезпечення виконання банком зобов'язань за відповідними договорами, з яких випливають кредиторські вимоги ПАТ «Авант-Банк» до банку прямо передбачають передачу контрагенту предмета застави (майнових прав за кредитними договорами) та надають ПАТ «Авант-Банк», що є кредитором банку, переваги, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку, що прямо зазначено у п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У протоколі від 18.05.2015 № 5 комісією вказується про порушення вимог постанови Національного банку України від 30.10.2014 №692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних» щодо заборони передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором.

Відповідно до вказаної постанови ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів (п.1), для стабілізації діяльності банку та відновлення його фінансового стану з дня прийняття цієї постанови до кінця строку, який визначено у пункті 1 цієї постанови, запроваджено для банку перелік обмежень у його діяльності, зокрема: не передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Статтею 56 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що Національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти. Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Національний банк видає розпорядчі акти з питань організаційно-розпорядчого характеру або індивідуальної дії, які не є нормативно-правовими актами. Розпорядчі акти оприлюднюються та набирають чинності в порядку, встановленому Національним банком.

Стаття 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що у разі порушення банками банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, нормативно-правових актів Національного банку України, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного.

Проте, чинним на час укладення договору застави від 05.02.2015 законодавством України не передбачено застережень щодо заборони укладення даних договорів у зв'язку з прийняттям вказаних вище постанов Національним банком України.

Відтак, недотримання вимог постанови Національного банку України від 30.10.2014 №692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних» не має встановлену законом нікчемність договору застави від 05.02.2015.

При цьому, постанова Національного банку України від 30.10.2014 №692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних» є правовим актом індивідуальної дії та має чітко виражений організаційно-розпорядчий, персоніфікований характер, дія якого вичерпується одноразовим застосуванням та, на відміну, від нормативно-правового акта, спрямована на реалізацію заходів впливу стосовно конкретного проблемного банку, а не щодо невизначеного кола осіб.

Рішення комісії Фонду в тій його частині, що, укладаючи договір застави банк здійснив безоплатне відчуження майна (майнових прав кредитора) та відмовився від власних майнових вимог, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим, оскільки як вже зазначалось договір застави від 05.02.2015 не є договором про безоплатне відчуження майнових прав, оскільки він врегульовує відносини застави як способу забезпечення зобов'язань. Визначена наведеним договором процедура звернення стягнення на заставлені майнові права не суперечить Закону Україну «Про заставу» та Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Колегія суддів не погоджується з посиланням комісії Фонду на порушення п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, 30.10.2014 Національним банком України прийнято постанову №692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних», а до категорії неплатоспроможних - 02.03.2015 на підставі постанови Правління Національного банку України №150, тобто на дату укладення договору застави від 05.02.2015 ПАТ «Дельта Банк» у господарських відносинах виступало як будь-який інший банк.

Отже, наведені комісією з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом від 11.03.2015 №67, висновки щодо нікчемності договору застави від 05.02.2015 не були встановлені судом під час вирішення даного спору, у зв'язку з чим посилання відповідача 2 на нікчемність договору застави від 05.02.2015 є безпідставним.

Згідно зі ст.4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відтак, враховуючи викладене вище, виходячи із заявлених позивачами вимог та наведених ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Централізована енергопостачальна компанія» в апеляційних скаргах заперечень, з огляду на наявні у справі докази та встановлені судом обставини, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 у даній справі, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Централізована енергопостачальна компанія» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 у справі №910/27921/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/27921/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Н.Ф. Калатай

Л.М. Ропій