РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016Справа №910/4113/16
За позовом ОСОБА_1

До Дочірнього підприємства «Автопрокат»

Про ліквідацію

Суддя Мельник В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність № б/н від 04.04.2016

від відповідача не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі -позивач) подав на розгляд господарського суду міста Києва позов до Дочірнього підприємства «Автопрокат» (далі - відповідач); про визнання ліквідацію підприємства.

Позовні вимоги позивача мотивовані тим, що підприємство відповідача не веде фактично господарської діяльності, а тому, на думку позивача як директора вказаного підприємства, останнє підлягає ліквідації за рішенням суду.

Ухвалою суду від 11.03.2016р. порушено провадження у справі № 910/4113/16 та призначено розгляд на 04.04.2016 р.

04.04.2016р. представник позивача у судовому засіданні надав пояснення по справі, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини своєї відсутності суд не повідомив.

Суд вирішив відмовити у задоволенні позовної заяви позивача.

Згідно ст.87 Господарського процесуального кодексу України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Автопрокат» (далі - відповідач), зареєстровано як суб'єкт господарювання Відділом державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Деснянського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Згідно інформації з єдиного державного реєстру підприємств та організацій місцезнаходження Відповідача є: м. Київ, вул. Мілютенка, 11а, засновником є ПРИВАТНА КОМПАНІЯ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІЛТОН ВЕНЧУРЗ ЛІМІТЕД», адреса засновника: 1010, ЛОНДОН, ВУЛ.МАРГАРЕТ, 29-30, К.401, СПОЛУЧЕНЕ КОРОЛІВСТВО.

Згідно поданого позову та своїх пояснень, позивач посилався на те, що в 2011 році з представником засновника було досягнуто домовленостей про те, що ОСОБА_1 (далі - позивач) мав стати директором відповідача, проте як стверджує позивач після державної реєстрації зміни керівника, представника засновника відповідача він не бачив, як не отримував фінансово-господарських та статутних документів на підприємство, печатки йому також не було передано. Згідно даних реєстру ЄДР, позивач є директором Відповідача, з моменту проведення державної реєстрації зміни керівника, позивачем не здійснювалось управління підприємством, розрахункові рахунки у банках не відкривались, податкова звітність не подавалась.

Згідно поданого позову позивач стверджує, що вказані вище дії свідчать про фіктивність створення підприємства, а тому просить суд прийняти рішення про ліквідацію ДП «Автопрокат» ( ).

Суд, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представника позивача, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, виходячи з такого.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Як визначено ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин, як різновид юридичних фактів, характеризується, тим, що він є вольовим актом і воля сторін у правочині має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тобто на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, серед переліку наведених норм чинного законодавства України відсутній такий спосіб захисту права як ліквідація підприємства за рішення господарського суду.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення, ця вимога повинна спиратись на підставу позову. Як вбачається з Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008р. №13, господарський суд встановивши, що предмет позову не відповідає встановленим законом способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припинити провадження у справі у зв'язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Крім того, суд зазначає, що чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та Законом України «Про господарські товариства» визначено чіткий порядок та процедуру ліквідації (визнання банкрутом) відповідного підприємства, проте позивачем вимоги вказаних Законів не було дотримано, відповідних письмових доказів викладеного не надано.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст.36 ГПК України зазначає, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст.49 ГПК України, при відмові в задоволенні позовних вимог покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

(Повний текст рішення складено 12.04.2016р. )

Суддя В.І.Мельник