ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.04.2016 Справа № 920/270/16

Господарський суд Сумської області, у складі судді Заєць С.В., при секретарі судового засідання Даніловій Т.А., розглянувши матеріали справи № 920/270/16

за позовом Малого приватного підприємства Електрополіс, м. Суми

до відповідача ОСОБА_1 сільської ради, с. Бездрик, Сумський р-н,

Сумська область

про визнання права власності

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 01.10.2015)

від відповідача: не прибув

Суть спору: позивач у позовній заяві б/н від 15.01.2016 просить суд визнати право власності на земельну ділянку під нежитловим приміщенням кадастровий номер 04001:1383 загальною площею 0,1000 га, яка розташована в межах населенного пункту с. Бездрик за адресою: с. Бездрик, вул. Зарічна 3, Сумського району, Сумської області.

06.04.2016 відповідач подав відзив на позовну заяву від 05.04.2016 № 172/02-34, в якому просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що між сторонами 01.10.2008 був укладений договір оренди землі, даний договір є чиним оскільки жодна із сторін договору не ставила і не ставить питання про його припинення в порядку, визначеному положеннями ст. 214 Цивільного кодексу України, а також зауважив, що позивач до сільської ради в установленному законом порядку не звертався за вирішенням питання права власності.

08.04.2016 представник позивача подав супровідний лист б/н від 08.04.2016, в якому просить суд долучити до матеріалів справи додаткові документи.

Суд оглянув подані документи та долучив їх до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні від 11.04.2016 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та зазначила, що спірна земельна ділянка знаходиться в комунальній власності.

Представник відповідача в судове засідання від 11.04.2016 не прибув, проте подав лист, в якому просить суд розглядати справу без участі представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази, господарський суд встановив:

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 23.07.2007 між Малим приватним підприємством "Електрополіс" (позивач) та ОСОБА_1 сільською радою (відповідач) був укладений договір купівлі-продажу окремого індивідуально визначеного майна, в тому числі будівлі (споруди, приміщення), що підлягає продажу шляхом викупу.

Відповідно до п.1.1 договору, відповідач зобов'язувався передати у власність позивачу частину окремо розташованої одноповерхової будівлі-нежитлове приміщення клубу, рік будівництва до 1917 року, без внутрішньої інфраструктури, загальною площею 323,7 кв.м., що знаходиться за адресою: Сумська область, Сумський район, с. Бездрик, вул. Зарічна, 3, яке є коммунальною власністю територіальної громади с. Бездрик Сумського району Сумської області.

Факт передачі відповідачеві в оренду нежитлового приміщення загальною площею 323,7 кв.м., що знаходиться за адресою: Сумська область, Сумський район, с. Бездрик, вул. Зарічна, 3, підтверджується актом приймання - передачі від 23.07.2007.

Рішенням господарського суду Сумської області від 13.09.2007 по справі № 14/493-07 договір купівлі-продажу майна від 23.07.2007, укладений між позивачем та відповідачем визнано дійсним та визнано право власності на будівлю за позивачем.

Посилючись на ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакції на день укладення договору купівлі-продажу будівлі) позивач зазначає, що разом з переходом до нього права власності на будівлю перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій вона розміщена, оскільки зазначеними нормами закону передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без змін її цільоваго призначення, у розмірах встановвлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Враховуючи зазначене позивач вважає себе добросовісним набувачем будівлі, яка розміщена на земельній ділянці загальною площею 0,1000 га в межах населеного пункту с. Бездрик кадастровий номер 59 001:1383 та вважає, що до нього перейшло право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га в межах населеного пункту с. Бездрик кадастровий номер 59 001:1383, на якій розміщені викуплені будівлі.

Тому, 27.01.2015 позивач звернувся до відповідача з заявою якою просив визнати за ним право власності на земельну ділянку та передати її власнику (позивачу), проте відповідачем - ОСОБА_1 сільською радою листом № 64/02-34 від 03.02.3015 було відмовлено у вчиненні відповідних дій.

Враховуючи зазначене, позивач і обгрунтовує своє звернення до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку.

В свою чергу відповідач у відзиві № 172/02-34 від 05.04.2016 на позовну заяву проти позову заперечує, посилаючись на те, що для набуття права власності на земельну ділянку площею 323,7 кв. м., на якій розташовані нежитлові приміщення клубу, позивач повинен був до підписання вказаного вище договору купівлі-продажу від 23.07.2007 (купівлі-продажу споруди) звернутися з відповідним клопотанням до ОСОБА_1 сільської ради. Проте, такого питання перед сільською радою позивач на той час не ставив, тому відповідачем не приймалося рішення щодо передачі позивачу спірної земельної ділянки у власність разом із нежитловою будівлею клубу. Також зазначає, що між сторонами на даний час існують договрні відносити щодо спірної земельної ділянки, а саме 01.10.2008 між сторонами укладено договір оренди землі зі строком оренди на 49 років. Даний договір є чинним і ні однією із сторін не ставиться питання про його рорірвання чи припинення.

Окрім цього, відповідач зазначає, що відповідно до ст. 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності, в тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В частині два ст. 134 Земельного кодексу України до випадків, зазначених в частині один цієї статті, віднесено "розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб".

Тому, за умови відповідного письмового звернення позивача до ОСОБА_1 сільської ради, щодо прийняття відповідачем рішення про передачу позивачу у власність земельної ділянки площею 323,7 кв. м.; - внесення сторонами договору оренди землі від 01.10.2008 змін в даний договір (в частині зменшення розміру переданої в оренду площі земельної ділянки на 323,7 кв. м.) та державної реєстрації цих змін - позивач має право на отримання права власності на земельну ділянку площею 323,7 кв. м. ( під будівлею клубу) згідно з чинним законодавством.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази на їх підтвердження, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне:

В силу ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права власності.

Статтею 82 Земельного кодексу України передбачено, що юридичні особи можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) внесення земельних ділянок її засновниками до статутного фонду; в) прийняття спадщини; г) виникнення інших підстав, передбачених законом.

Відповідно до вимог частини 1 ст.120 Земельного кодексу України (в редакції станом на день укладення договору купівлі-продажу майна) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Проте, в договорі купівлі-продажу окремого індивідуально визначеного майна, у тому числі будівлі (споруди, приміщення), що підлягає продажу шляхом викупу від 23.07.2007, укладеного між ОСОБА_1 сільською радою та Малим приватним підприємтсвом "Електрополіс", зазначено, що передається нежитлове приміщення загальною площею 323,7 м. кв. Таким чином, сторонами вищезазначеного договору не було обумовлено ні площі земельної ділянки, на якій розташоване придбане майно, не обумовлено право переходу права власності на земельню ділянку, а також не укладалось інших цивільно-правових угод про перехід права власності на земельну ділянку.

Згідно ч. 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Частиною один статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Отже, для набуття права власності на земельну ділянку площею 323,7 кв. м., на якій розташовані нежитлові приміщення клубу, позивач повинен був до підписання вказаного вище договору купівлі-продажу від 23.07.2007 звернутися з відповідним клопотанням до ОСОБА_1 сільської ради. Проте, як вбачається з матеріалів справи, такого питання перед сільською радою позивач на той час не ставив, тому відповідачем не приймалося рішення щодо передачі позивачу спірної земельної ділянки у власність разом із нежитловою будівлею клубу.

Також, згідно витягу з Державного земельного кадастру від 11.11.2015, земельна ділянка площею 0,1000, кадастровий номер :001:1383 перебуває у комунальній власності, цільове призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

В матеріалах справи також відсутні докази в підтвердження того, що на момент укладення договору купівлі-продажу будівлі позивач звертався до відповідача чи до іншої установи для відповідної реєстрації права власності на конкретно визначену земельну ділянку.

Вищезазначено говорить про те, що позивач укладаючи договір купівлі-продажу майна не скористався наданим на той час правом на отримання права власності на земельну діляку, яка знаходиться під придбаним майном, відповідно до вимог діючого законодавства, тобто не здійснила певних правових дій, які свідчили б про перехід до нього права власності на земельну ділянку під придбаним майном.

Отже, правочини, що тягнуть перехід права власності на об'єкт нерухомості, одночасно є підставою для переходу права на землю, проте оформлення такого права здійснюється у встановленому законом порядку.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем укладено договір оренди спірної земельної ділянки. На підставі даного договору оренди землі, від 01.10.2008 року, позивач орендує у сільської ради земельну ділянку загальною площею 0,1000 га., в т.ч. земельну ділянку площею 323,7 кв. м., на якій розташована придбана ним будівля клубу. Договір укладено терміном дії на 49 років та зареєстровано у Сумському районному відділі Сумської регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" від 20.11.2008. Договір оренди землі від 01.10.2008 є чинним, оскільки жодна із сторін договору не ставила і не ставить питання про його припинення в порядку, визначеному положеннями ст.214 Цивільного кодексу України та іншим діючим законодавством.

Отже, сторонами шляхом укладення договору оренди землі досягнуто домовленості щодо правового режиму, на якому дана земельна ділянка належить позивачу на день подачі позову.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що в період з 20.11.2008 по день подачі позову позивач мав наміри розірвати даний договір оренди землі чи внести до нього зміни.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Так, зокрема відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації.

Позивач в підтвердження існування у нього на день подачі позову доказів того, що спірна земельна ділянка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суду не надав.

Захист і охорона власності є однією з найголовніших функцій держави.

Принцип охорони власності закріплений в Україні конституційно. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності (ст. 13 Конституції України). Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).

Вказані норми Основного Закону України кореспондуються з нормами ст.386 Цивільного кодексу України, згідно яких, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Положенням ст. 392 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Проаналізувавши наведені норми в сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів в підтвердження того, що він є законним власником спірної земельної ділянки, зокрема не надано визначених законом правовстановлюючих документів на спірну земельну длянку, а також не надано доказів порушення відповідачем права власності позивача на спірне майно, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України, відповідно до якої у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відмовою у задоволенні позову судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.33, 34, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 13.04.2016

Суддя ОСОБА_3