Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "05" квітня 2016 р. Справа № 906/203/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

при секретарі Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Сліпко О.М. - дов. б/н від 11.03.2016

від відповідача: не з'явився

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Підприємства облспоживспілки "Малинський кооперативний ринок"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 6807,87грн

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 6807,87грн, з яких: 5293,96грн основного боргу, 1230,57грн - пені, 150,37грн - інфляційних нарахувань, 132,97грн - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо сплати коштів згідно умов договору №254 утримання торгових площ на ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів (з включенням послуг з їх обслуговування) від 01.03.2013 та додаткової угоди №254 від 01.11.2015 до нього.

Представник позивача в судовому засіданні надав заяву про зменшення розміру позовних вимог від 05.04.2016, згідно якої просить суд стягнути з відповідача 5864,19грн, з яких: 5293,96грн - основний борг, 286,89грн - пеня, 150,37грн - інфляційні нарахування, 132,97грн - 3% річних. Позовні вимоги з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог або зменшити розмір позовних вимог.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення (п.3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Суд, надавши оцінку заяві позивача про зменшення розміру позовних вимог від 05.04.2016 встановив, що позивачем зменшено розмір позовних вимог у частині стягнення пені та інфляційних нарахувань.

Отже, суд приймає заяву позивача про зменшення позовних вимог від 05.04.2016 до розгляду по суті, оскільки останню подано з дотриманням вимог Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, спір у даній справі вирішується в межах прийнятої заяви про зменшення позовних вимог, тобто про стягнення з відповідача на користь позивача 5293,96грн - основного боргу, 286,89грн - пені, 150,37грн - інфляційних нарахувань, 132,97грн - 3% річних.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, про що свідчить відповідне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 36).

Згідно п.п.3.9.1, 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У випадку неявки в засідання господарського суду представника однієї із сторін справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки, про час та місце розгляду справи відповідач був належним чином повідомлений, то на підставі ст.75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.03.2013 між Підприємством облспоживспілки "Малинський кооперативний ринок" (ринок, позивач) і Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (підприємець, відповідач) укладено договір №254 утримання торгових площ на ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів (з включенням послуг з їх обслуговування) (далі - Договір №254) (а.с. 7-9).

Предметом договору є тимчасове надання торгової площі (об'єкту) в користування для розміщення на ній контейнера (ларька), для проведення торгівельної діяльності з продажу продовольчих та непродовольчих товарів. Місцезнаходження: АДРЕСА_1 (п.1.1, п.1.2 Договору №254).

Розмір торгової площі, наданої підприємцю в тимчасове користування, складає 6кв.м (п.1.3. Договору №254).

Відповідно до п.2.1. Договору №254 оплата за договором проводиться підприємцем у національній валюті України в готівковій формі шляхом внесення грошових коштів у касу ринку, або у безготівковій формі на поточний рахунок ринку.

Плата на утримання торгової площі визначена на підставі тарифів на послуги ПО "Малинський кооперативний ринок", які затверджені та введені в дію з 01.11.2012, згідно яких 1кв.м утримуваної торгової площі для торгівлі продовольчих і непродовольчих товарів становить 3,15грн з ПДВ. Сума плати за місяць за утримувану торгову площу розміром 6кв.м становить 329,24грн з ПДВ (п.2.3. Договору №254).

Згідно п.2.4. Договору №254 плата за утримання торгової площі вноситься до 10 числа місяця, за який здійснюється оплата, в касу ринку або перераховується підприємцем на розрахунковий рахунок ринку в зазначені в договорі строки.

При цьому, плата за утримання торгової площі підлягає сплаті незалежно від результатів провадження торгової діяльності підприємцем та фактичного використання займаної торгової площі (п.2.5. Договору №254).

Варто зазначити, що сторони у п.2.6. Договору №254 передбачили, що ринок має право на збільшення розміру плати за утримання трогової площі, передбаченої п.2.3. цього договору, в разі збільшення цін на комунальні послуги (електроенергію, водопостачання, опалення та інші комунальні платежі), або у разі суттєвих змін в економічній ситуації в Україні та інших випадках. У такому випадку ринок попереджає підприємця усно, або через оголошення, яке розміщується на інформативному стенді в адмінприміщенні, про збільшення плати за послуги, а підприємець зобов'язаний протягом 20 календарних днів з моменту розміщення такого повідомлення надати письмову відповідь про погодження або відмову від такої пропозиції. У разі непогодження підприємцем зі збільшенням розміру плати за послуги ринок має право після закінчення 20-ти денного періоду розірвати цей договір в односторонньому порядку шляхом направлення письмового повідомлення на адресу підприємця. У такому випадку цей договір вважається розірваним з моменту отримання підприємцем письмового повідомлення ринку.

Так, у матеріали справи позивачем подано Додаткову угоду №254 від 01.11.2015 до договору №254 утримання торгових площ на ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів (з включенням послуг з їх обслуговування) від 01.03.2013, згідно якої сума плати за місяць за утримувану торгову площу становить 418,08грн (а.с. 10, на звороті).

Враховуючи те, що доказів непогодження відповідача зі збільшенням розміру плати за послуги з утримання трогової площі останнім суду не надано, і такі докази в матеріалах справи відсутні, а також зміст п.2.6. Договору №254, суд вважає, що відповідач погодився з відповідними змінами щодо розміру плати за надання позивачем послуг з утримання трогової площі.

Відповідно до п.6.1. Договору №254 договір укладено строком з 01.03.2013 до 31.12.2013 включно. Разом з тим, п.п.6.1.1. і 6.1.2. передбачена можливість пролонгації даного договору.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 ГК України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі Договору №254 утримання торгових площ на ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів (з включенням послуг з їх обслуговування) від 01.03.2013, який за своєю правовою природою є змішаним договором, який містить елементи договору оренди та договору про надання послуг.

Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Абзацом 1 частини 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як суд зазначав вище, згідно п.2.4. Договору №254 плата за утримання торгової площі вноситься до 10 числа місяця, за який здійснюється оплата, в касу ринку або перераховується підприємцем на розрахунковий рахунок ринку в зазначені в договорі строки.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проте, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач взяті на себе Договором №254 утримання торгових площ на ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів (з включенням послуг з їх обслуговування) від 01.03.2013 зобов'язання щодо своєчасної оплати за утримання торгової площі виконав лише частково. Зокрема, позивачем неодноразово направлялися відповідачу претензії про сплату заборгованості за утримання торгової площі (а.с. 20-21), які останнім залишені без відповіді та без задоволення.

Таким чином, станом на день звернення з позовною заявою до суду у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 перед Підприємством облспоживспілки "Малинський кооперативний ринок" існувала заборгованість у сумі 5393,96грн, що, зокрема, підтверджується підписаним сторонами актом звіряння розрахунків з дебіторами і кредиторами (а.с. 30).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення 5393,96грн боргу за утримання торгової площі за період з 01.12.2014 по 01.03.2016.

Крім того, як зазначалось вище, позивач згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог від 05.04.2016 (а.с. 38) просить суд стягнути з відповідача на свою користь 286,89грн - пені, 150,37грн - інфляційних нарахувань, 132,97грн - 3% річних.

Відповідно до п.3 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Частиною 4 ст. 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконання частини зобов'язання, або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюється у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачений законом або договором.

Пунктом 5.2. Договору №254 передбачено, що при порушенні строків сплати коштів за утримувану торгову площу ринок має право стягувати пеню в розмірі 1,0% від суми заборгованості за кожен календарний день прострочення платежу, як передбачено ст.231 ГК України та ст.549 ЦК України.

Також, відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки позивача сум пені (враховуючи вимоги Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та застосування позивачем подвійної облікової ставки НБУ при нарахуванні розміру пені), інфляційних втрат і 3% річних, суд вважає їх правильними і такими, що здійснені згідно вимог чинного законодавства, а тому задовольняє позовні вимоги в частині стягнення 286,89грн - пені (за період 01.09.2015-01.03.2016), 150,37грн - інфляційних нарахувань (за період 01.12.2014-01.03.2016), 132,97грн - 3% річних (за період 01.12.2014-01.03.2016).

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідач позов щодо підстав та предмету не оспорив, доказів сплати заборгованості не надав, суму боргу визнав, про що свідчить підписаний сторонами акт звіряння розрахунків з дебіторами і кредиторами (а.с. 30).

Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 05.04.2016, про стягнення 5293,96грн - основного боргу, 286,89грн - пені, 150,37грн - інфляційних нарахувань, 132,97грн - 3% річних обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи та підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, оскільки він спонукав позивача звернутись з позовом до суду.

Керуючись ст.ст.49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Підприємства облспоживспілки "Малинський кооперативний ринок" (11603, Житомирська обл., м. Малин, вул. Грушевського, 3; ідентифікаційний код 01559063):

- 5293,96грн - основного боргу,

- 286,89грн - пені,

- 150,37грн - інфляційних нарахувань,

- 132,97грн - 3% річних,

- 1378,0грн - судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 07.04.16

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - відповідачу (рек. з повід.)