РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016Справа №910/3477/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Львів

до: Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Тернопільський кар'єр"

про: стягнення плати за користування вагонами в сумі 76 801,92 грн.

Суддя О.С. Комарова

Представники сторін:

від позивача Тарарук Л.Р. (представник за довіреністю)

від відповідача Дудченко С.М. (представник за довіреністю)

Сакун М.В. (представник за довіреністю)

від третьої особи не з'явились

В судовому засіданні 12 квітня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", 29 лютого 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 1/02-ДНЮ-11/470 від 25 лютого 2016 року до відповідача, Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту", про стягнення плати за користування вагонами в сумі 76 801,92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем, порушені умови договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії №319 від 31.08.2011 року та Статуту залізниць України в частині здійснення плати за користування вагонами, що призвело до виникнення у відповідача заборгованості в сумі 76 801,92 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2016 року порушено провадження у справі № 910/3477/16, призначено розгляд справи на 22.03.2016 року та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Тернопільський кар'єр".

Через відділ діловодства суду 16.03.2016 року від представника позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені супровідним листом № 27/ДНЮ від 15.03.2016 року, які були долучені судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 17.03.2016 року від третьої особи надійшли документи, оформлені супровідним листом № 430 від 14.03.2016 року, які були долучені судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 22.03.2016 року від представника відповідача надійшли пояснення та клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, - Публічне акціонерне товариство "Тернопільський кар'єр", які долучені судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 року розгляд справи відкладено на 12.04.2016 року.

Через відділ діловодства суду 07.04.2016 року від третьої особи надійшли пояснення № 630 від 01.04.2016 року, які були долучені судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 11.04.2016 року від відповідача надійшло клопотання про призначення судової експертизи № 1183 від 11.04.2016 року, яке було долучене судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 12.04.2016 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення № 1202 від 12.04.2016 року, які були долучені судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 12.04.2016 року представник позивача надав пояснення по суті заявлених вимог, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти задоволення клопотання про призначення судової експертизи заперечив, а також подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та дав пояснення по суті спору, а також підтримав подане ним раніше клопотання про призначення судової експертизи.

Розглянувши клопотання відповідача про призначення судової експертизи № 1183 від 11.04.2016 року, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Отже, призначення судової експертизи в даній справі з визначеними відповідачем питаннями, є недоцільним, оскільки запропоновані відповідачем питання не стосуються предмету доказування у даній справі та є такими, що суперечить принципу розумності строку вирішення спору, оскільки не потребують спеціальних знань.

Представник третьої особи у судове засідання 12.04.2016 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений, правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (02.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

31 серпня 2011 року між Державним територіально-галузевим об'єднанням «Львівська залізниця» (надалі - залізниця) та Приватним акціонерним товариством «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (надалі - власник колії, відповідач) було укладено договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії №319 при станції Максимівка (далі - договір № 319), відповідно до п. 1 якого, згідно із Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів і на умовах цього договору експлуатується під'їзна колія, яка належить власнику, що примикає до станції Максимівка Львівської залізниці через стрілку № 14 і обслуговується власним локомотивом. Межею під'їзної колії є знак «Межа під'їзної колії», який встановлено на віддалі 150 м від стрілки примикання.

За умовами п. 16.2. договору № 319 власник колії сплачує залізниці плату за користування вагонами (контейнерами) згідно з Правилами і контейнерами та згідно збірника тарифів розділ 5.

02 квітня 2013 року між Державним територіально-галузевим об'єднанням «Львівська залізниця» Тернопільської дирекції залізничних перевезень (надалі - залізниця) та Тернопільською філією Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (надалі - вантажовласник) було укладено договір про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № 82, предметом якого є надання залізницею вантажовласнику послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів та проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1. договору).

Позивач зазначає, що у вересні 2015 року на адресу ПАТ «Тернопільський кар'єр» на станцію Максимівка-Тернопільська масово надходили порожні власні вагони по повних перевізних документах.

У зв'язку із зайнятістю станції Максимівка-Тернопільська іншими вагонами та неможливістю прийняття вагонів, адресованих ПАТ «Тернопільський кар'єр», що знаходяться на підходах, 17 вересня 2015 року залізницею було видано наказ №94 про затримку на станції Тернопіль вагонів: №№52970266, 54123336, 59672816, 56103740, 55654412, 55841514, 55960694, 55969794, 56055932, 56109986, 56279409, 56294572, 57842387, 57847782, 57869976, 57917247, 57921710, 59013953, 59014274, 59014373, 59014415, 59014514, 60518727, 60718327, 60787900, 61603858, 61633780, 61635546, 61686911, 61751285, 61751459, 68002625, 68013044, 68017474, 68018456, 68020403, 68021666, 68021629, 68026327, 68827559, 68827948, 68828508, що прибули за накладними №№38315487, 38329090, 38315917, 38315701, 38315685, 38328209, 32920, 32915, 32899, 32912, 32904, 32903, 32853, 32919, 32910, 32855, 32854, 32901, 32918, 32911, 32902, 32908, 32913, 32914, 38315958, 38346318, 38346326, 38347621, 38346334, 38346342, 38347621, 32907, 32852, 32851, 32849, 32917, 32916, 32905, 32909, 32906, 32850, 32900.

У відповідності до актів про затримку вагонів № 13 від 17.09.2015 року та № 14 від 22.09.2015 року, затримка вказаних вище вагонів тривала з 16 год. 50 хв. 17.09.2015 року до 02 год. 35 хв. 22.09.2015 року, складеними станцією Тернопіль.

Як зазначає позивач, після прибуття затриманих вагонів на станцію призначення, по причині зайнятості фронтів навантаження вказані вище вагони знову простоювали в очікуванні звільнення вантажних фронтів. Зазначений факт затримки вагонів зафіксовано в актах загальної форми ГУ-23 №№ 948, 953, 954 від 22.09.2015 року та №№ 955, 956, 959 від 23.09.2015 року.

Так, на підставі перерахованих актів загальної форми станцією Максимівка-Тернопільська Львівської залізниці були складені відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46 №23090267 та №24090268.

Водночас, в доповнення до відомостей плати за користування вагонами №23090267 та №24090268, станцією Максимівка-Тернопільська було складено відомості №28099023 на суму 40 842,80грн. та №28099024 на суму 23 158,80 грн., в яких, за твердженням позивача, включено плату за користування за весь час затримки, включаючи затримку на шляху слідування та на станції призначення, за мінусом суми списаної по відомостях плати за користування вагонами №23090267 та №24090268.

Враховуючи вище наведені обставини щодо затримки вагонів за зазначеними вище накладними на станції Максимівка-Тернопільська, за увесь час затримки спірних вагонів позивачем розраховано та заявлено до стягнення плату за користування затриманими вагонами у загальній сумі 76 801,92 грн., яка є предметом у даній справі.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень частини п'ятої статті 307 Господарського кодексу України, які кореспондуються з положеннями частини другої статті 908 та статті 920 Цивільного кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

У відповідності з ч. 1 ст. 3 Закону України „Про залізничний транспорт" від 04.07.1996 року № 273/96-ВР, законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України „Про транспорт", цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України.

Частиною 2 статті 3 Закону України „Про залізничний транспорт" передбачено, що нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Статтею 71 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року № 457, (далі - Статут), визначено взаємовідносини залізниці з підприємством, порядок і умови експлуатації залізничних під'їзних колій визначаються договором. Порядок подачі і забирання вагонів і контейнерів на залізничній під'їзній колії встановлюється договором на експлуатацію залізничної колії (договором на подачу та забирання вагонів).

На кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до Правил оформлення перевізних документів. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу разом з вантажем.

Пунктом 6.4 Правил реєстрації та експлуатації власних вантажних вагонів (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що перевезення власних вагонів у завантаженому і порожньому стані у всіх випадках (передислокація, ремонт тощо) оформляється перевізним документом (накладною) в електронному (із накладенням електронного цифрового підпису) або паперовому вигляді згідно з правилами оформлення перевізних документів. Порядок та розмір нарахування плати за перевезення власних приватних порожніх вагонів встановлений у п.14 розділу 2 Тарифного керівництва.

Порожні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус "вантажу", який залізниця зобов'язана доставити на станцію призначення і видати його одержувачеві, зазначеному в накладній. До того ж, пункт 6.2 Правил передбачає, що місячне планування перевезень вантажів у власних вагонах здійснюється відправником за окремим замовленням та за погодженням з власником вагонів. Залізниця затверджує плани перевезень у власних вагонах, які попередньо погоджені відправником із власником вагонів. Таким чином, забезпечення вантажовідправників власними вагонами здійснює власник вагонів на підставі укладених ним з вантажовідправником договорів без участі залізниці.

Статтею 119 Статуту визначено, що за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

Відповідно до п. 12 Правил користування вагонами та контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 року № 113 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15.03.1999 року за № 165/3458 (далі - Правила користування вагонами і контейнерами) загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година. Причини, які є підставою для нарахування плати за користування вагонами в разі затримки їх на підходах до припортових станцій призначення, зазначаються в актах про затримку вагонів.

Відповідно до п. 3 р. 2 Правил користування вагонами і контейнерами облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), Пам'яток про видачу/ приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), Актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6). За договором між вантажовласником і залізницею всі ці документи можуть оформлятися і надаватися в електронному вигляді. Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Пунктом 4 Правил користування вагонами і контейнерами визначено, що відомості плати за користування вагонами (контейнерами) складаються на вагони, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів у пунктах навантаження та вивантаження і містять розрахунки платежів за користування вагонами, за маневрову роботу та за подавання й забирання вагонів.

У разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час початку та закінчення затримки вагонів і їх номери (п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами).

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що затримка вагонів на станції призначення відбулась з вини відповідача, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно нарахована відповідачу плата за користування вагонами.

Так, відповідно до наявних матеріалів у справі, відповідачем не доведена відсутність своєї вини у спричиненні затримки вагонів на станції призначення. Крім того, плата за користування вагонами не є мірою відповідальності, яка може застосовуватися лише за наявності вини сторони у зобов'язанні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 03.09.2013 року у справі № 904/2287/13 та у постановах Вищого господарського суду України у справах №№ 904/5778/13, 904/5819/13, 904/6846/13, №904/5624/15.

Відповідно до п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення плати за користування вагонами в сумі 76 801,92 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" (ЄДРЮОФОП 04737111, адреса: 02092, м. Київ, вул. вул. Алма-Атинська, 37) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (ЄДРЮОФОП 40075815, адреса: 03680, м.Київ, ВУЛИЦЯ ТВЕРСЬКА, будинок 5), від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (ЄДРЮОФОП 40081195

адреса: 79007, місто Львів, ВУЛИЦЯ ГОГОЛЯ, будинок 1) плату за користування вагонами в сумі - 76 801,92 грн. (сімдесят шість тисяч вісімсот одна гривня 92 копійки) та судовий збір - 1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень). Видати наказ.

3. Копію рішення надіслати третій особі у справі №910/3477/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 14.04.2016 року.

Суддя О.С. Комарова