ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р.Справа № 916/616/15-г
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Величко Т.А.,
суддів: Бєляновського В.В., Поліщук Л.В.
(Склад колегії сформовано на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями)
при секретарі: Альошиній Г.М.

за участю представників сторін:
від прокуратури - Риженко М.Ю.;
від позивача (МОУ) Дідух С.П.;
від відповідача (ДП МОУ "Південьвійськбуд") не з`явився;
від відповідача (ПФ "Товарна") - Прядко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України, Міністерства оборони України
на рішення господарського суду Одеської області від 24.12.2015р.
по справі № 916/616/15-г
за позовом: Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
до відповідачів:
1. Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд";
2. Приватної фірми "Товарна"
про визнання недійсними договору та додаткових угод до нього,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2015 року заступник військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до господарського суду Одеської області з позовними вимогами до Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд", Приватної фірми "Товарна" про:
- визнання недійсним повністю договору про спільну діяльність юридичних осіб №46 від 30.04.1995р., укладеного між військовою частиною НОМЕР_1 та Малим підприємством «Товарна»;
- визнання недійсним повністю додаткової угоди №1 від 30.01.2002р., укладену між Державним підприємством Міністерства оборони України "Південьвійськбуд" в особі філії - Управління начальника робіт 933 та Приватною фірмою «Товарна» про внесення змін до договору про спільну діяльність юридичних осіб №46 від 30.04.1995р., укладеного між військовою частиною НОМЕР_1 та Малим підприємством «Товарна»;
- визнання недійсною повністю додаткової угоди №8 від 15.11.2012р., укладену між Державним підприємством Міністерства оборони України "Південьвійськбуд" та Приватною фірмою «Товарна» про внесення змін та доповнень у додаткову угоду №1 від 30.01.2002р., що є невід`ємною частиною договору про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р.;
- визнання недійсною додаткової угоди №5 від 10.01.2008р. укладену між Державним підприємством Міністерства оборони України "Південьвійськбуд" та Приватною фірмою «Товарна» в частині продовження строку дії договору про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р. (в редакції додаткової угоди №1 від 30.01.2002р.);
- визнання недійсної додаткової угоди №6 від 03.12.2010р., укладену між Державним підприємством Міністерства оборони України "Південьвійськбуд" та Приватною фірмою «Товарна» в частині продовження строку дії договору про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р. (в редакції додаткової угоди №1 від 30.01.2002р.).
Підставою недійсності в цілому договору про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р., додаткових угод №1 від 30.01.2002р., №8 від 15.11.2012р. позивач зазначає їх невідповідність вимогам закону, яка аргументується незаконним переданням в якості внеску у спільну діяльність з боку військової частини будівлі гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_1 . На думку позивача, така передача була здійснена без дотримання вимог ст. 24 ЦК України (в редакції 1963р.), ст. 39 ЗУ „Про власність, ст. 1, 2, 4 ЗУ „Про оренду державного та комунального майна, ЗУ „Про управління об`єктами державної власності, ЗУ „Про правовий режим майна у Збройних силах України, ЗУ „Про Збройні сили України.
Стосовно додаткових угод №5 від 15.11.2008р. та №6 від 03.12.2010р. то підставою їх недійсності позивач зазначає невідповідність їх вимогам закону в частині продовження строку договору про спільну діяльність.
Щодо пропуску строку позовної давності військовий прокурор Одеського гарнізону зазначив, що позивачем по даній справі є Міністерство оборони України, яке дізналося про порушення своїх прав лише за результатами проведення в 2013р. Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту та контролю Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю МОУ внутрішнього аудиту ефективності фінансової діяльності ДП МОУ „Південьвійськбуд, під час якого досліджувалося питання відповідності вимогам законодавства договору про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р., додаткових угод до нього.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.02.2015р. порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду.
Згідно автоматизованої системи документообігу суду та розпорядженням керівника апарату суду №361 від 02.04.2015р., справу №916/616/15-г передано на розгляд судді господарського суду Одеської області - Погребній К.Ф.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.04.2015р. справу №916/616/15-г прийнято до провадження судді Погребної К.Ф.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.06.2015р. справу №916/616/15-г призначено до колегіального розгляду у складі трьох суддів господарського суду Одеської області.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.06.2015р. прийнято справу № 916/616/15-г до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Погребна К.Ф., суддя Волков Р.В., суддя Зайцев Ю.О.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.08.2015р. прийнято справу № 916/616/15-г до провадження колегією суддів у складі головуючий суддя Погребна К.Ф., суддя Зайцев Ю.О., суддя Панченко О.Л.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.08.2015р. прийнято справу № 916/616/15-г до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Волков Р.В. суддя Зайцев Ю.О., суддя Панченко О.Л.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 10.09.2015р. прийнято справу № 916/616/15-г до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Волков Р.В., суддя Панченко О.Л., суддя Щавинська Ю.М.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.10.2015р. прийнято справу № 916/616/15-г до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Волков Р.В., суддя Оборотова Ю.М., суддя Щавинська Ю.М.
У відзиві на позовну заяву від 04.03.2015р. ПФ „Товарна позовні вимоги не визнала, вважала їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
ПФ „Товарна зазначила, що з укладеного договору про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р. та додаткової угоди №1 від 30.01.2002р. не передбачалося створення спільного підприємства та передача права власності на військове майно. Додаткова угода №1 від 30.01.2002 укладена з ДП МОУ „Південьвійськбуд змінила вид договору зі спільної діяльності на договір доручення, визнавши п. 1.1, 1.3, 2.1а, 3.1, 3.2, 4.4 договору №46 від 30.04.1995р. такими, що втратили силу. Будівля гуртожитку рахувалася державним майном та була закріплена за ДП МОУ „Південьвійськбуд на праві повного господарського відання. Виходячи з правовідносин доручення, право на тимчасове проживання працівників «Повіреного» ПФ „Товарна у звільнених кімнатах гуртожитку є обов`язком «Довірителя» для забезпечення умов «Повіреному» для виконання доручення.
Також ПФ „Товарна в своєму відзиві заявила про пропуск позивачем строків позовної давності на подання позову та категорично не згодна з тими обставинами, що прокурором, як зазначено в позовній заяві, не пропущено строк на подання позовної заяви, адже останнім так і не наведено поважності підстав пропуску такого строку.
В запереченнях на позов від 02.04.2015р. ДП МОУ „Південьвійськбуд просило суд відмовити прокурору в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав його необґрунтованості.
Так, ДП МОУ „Південьвійськбуд зазначає, що на даний час будівля гуртожитку знаходиться на балансі правонаступника в/ч НОМЕР_1 - ДП „Південьвійськбуд, є його майном, яким він володіє на праві повного господарського відання і яким він, згідно з п. 4.2 свого Статуту, володіє, користується та розпоряджається на свій розсуд, а саме для досягнення загальних господарських цілей, на підставі договору про Спільну діяльність юридичних осіб №46 від 30.04.1995р. здійснює експлуатацію вказаного гуртожитку, як це передбачено предметом договору. Додатками до цього договору також не передбачається будь-яка передача в спільну діяльність майнового внеску будівлі відомчого гуртожитку, а також передання майнових прав на будівлю, як внеску до спільної діяльності, а йде мова про експлуатацію гуртожитку та його утримання.
Що стосується строків позовної давності на подання позову, то ДП МОУ „Південьвійськбуд повністю підтримало позицію, викладену ПФ «Товарна» в відзиві на позовну заяву та зазначило, що позивачем не надано доказів щодо поважності причин пропуску такого строку.
В заяві про уточнення змісту позовних вимог від 17.08.2015р. заступник військового прокурора Одеського гарнізону просив:
- визнати недійсним повністю договір про спільну діяльність юридичних осіб №46 від 30.04.1995р., укладений між військовою частиною НОМЕР_1 та Малим підприємством „Товарна;
- визнати недійсною додаткову угоду №1 від 30.01.2002р., укладену між Державним підприємством Міністерства оборони України „Південьвійськбуд в особі філії Управління начальника робіт 933 та Приватною фірмою „Товарна в частині внесення змін до договору про спільну діяльність юридичних осіб №46 від 30.04.1995р., укладеного між військовою частиною НОМЕР_1 та Малим підприємством „Товарна;
- визнати недійсною додаткову угоду №5 від 10.01.2008р., укладену між Державним підприємством Міністерства оборони України „Південьвійськбуд та Приватною фірмою „Товарна в частині продовження строку дії договору про спільну діяльність юридичних осіб №46 від 30.04.1995р. (в редакції додаткової угоди №1 від 30.01.2002р.);
- визнати недійсною додаткову угоду №6 від 10.01.2008р., укладену між Державним підприємством Міністерства оборони України „Південьвійськбуд та Приватною фірмою „Товарна в частині продовження строку дії договору про спільну діяльність юридичних осіб №46 від 30.04.1995р. (в редакції додаткової угоди №1 від 30.01.2002р.);
- визнати недійсною повністю додаткову угоду №8 від 15.11.2012р., укладену між Державним підприємством Міністерства оборони України „Південьвійськбуд та Приватною фірмою „Товарна про внесення змін та доповнень у додаткову угоду №1 від 30.01.2002р., що є невід`ємною частиною договору про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р.;
- визнати недійсною повністю додаткову угоду №9 від 14.04.2015р., укладену між Державним підприємством Міністерства оборони України „Південьвійськбуд та Приватною фірмою „Товарна про внесення змін та доповнень в додаткову угоду №1 від 30.01.2002, яка є невід`ємною частиною договору №46 від 30.04.1995р.
Рішенням господарського суду Одеської області від 24.12.2015р. (головуючий суддя Волков Р.В., судді Оборотова О.Ю., Щавинська Ю.М.) в задоволенні позовних вимог військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі МОУ відмовлено.
Стягнуто з МОУ до державного бюджету України 1218 грн. витрат по сплаті судового збору.
За висновками суду, сторонами договору про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р., було укладено договір про спільну діяльність без створення юридичної особи. Вказаний договір характеризується наявністю спільної мети експлуатація холостяцького гуртожитку, тобто обслуговування будинку гуртожитку, яке використовувалось власником за функціональним призначенням.
З договору не вбачається досягнення сторонами будь-яких домовленостей щодо передачі в якості внеску у спільну діяльність будівлі гуртожитку. Передбачено лише здійснення ремонту будівлі. Внески учасників спільної діяльності за своїм призначенням повністю використовувались в процесі експлуатації гуртожитку та не створювали будь-якого спільного об`єкта власності.
В апеляційній скарзі, не погоджуючись з висновками суду, заступник військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України просить рішення господарського суду скасувати, позовні вимоги задовольнити повністю, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Будівля гуртожитку, розташована в м. Одеса, вул. Старицького, 110 до переліку майна, яким в/ч 73501 мала право самостійного розпорядження не належала, оскільки була закріплена за цією установою у розпорядчому порядку, не була доходом від господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 та не була придбана за рахунок цих доходів. Посилання суду на те, що станом на момент укладення спірного договору (30.04.1995р.) гуртожиток був закріплений за ДП МОУ „Південьвійськбуд на підставі повного господарського відання є необґрунтованим. Станом на 30.04.1995р. такої юридичної особи як ДП МОУ „Південьвійськбуд ще не існувало, і було створено згідно наказу Міністерства оборони України №27 від 29.01.1998р. на базі розформованих військових частин та організацій будівельно квартирного комплексу, є правонаступником в/ч НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ).
Міністерство оборони України в апеляційній скарзі також просить скасувати рішення господарського суду від 24.12.2015р. і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В результаті укладення договору про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р. відомчий гуртожиток набув статусу внеску учасника сумісної діяльності, тобто, став спільною власністю учасників договору. Вчинення такого роду юридично значимих дій відносно державного військового майна є здійснення правомочності щодо розпорядження ним, що не входило до повноважень відповідача. Надані ПФ „Товарна додатковими угодами №1 від 30.01.2002р., №8 від 15.11.2012р права та обов`язки виходять за межі правовідносин доручення і дають підстави вважати, що фактично до ПФ „Товарна перейшли повноваження щодо володіння та користування нерухомим майном житловими кімнатами у відомчому гуртожитку, а тому додаткові угоди слід кваліфікувати як удавані, направлені на приховування реального вчинення договору оренди.
Колегія суддів, перевіривши наявні матеріалами справи (фактичні обставини справи) на предмет правильності їх юридичної оцінки господарським судом та заслухавши пояснення присутніх в засіданні представників сторін дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.
30.04.1995р. між в/ч НОМЕР_1 в особі командира ОСОБА_1 та МП „Товарна в особі директора Моргачева Ф.П. було укладено Договір №46 про спільну діяльність юридичних осіб; який було затверджено командиром в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_2 .
Додаткова угода №1 від 30.01.2002р. укладена між ДП МОУ „Південьвійськбуд в особі УНР 933 (правонаступником в/ч НОМЕР_1 ) та ПФ „Товарна та за нею змінено договір зі спільної діяльності на договір доручення, визнавши при цьому п.1.1, 1.3, 2.1а, 3.1, 3.2, 4.4 договору №46 від 30.04.1995р. таким, що втратили силу.
Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.
За недійсною угодою кожна із сторін зобов`язана повернути іншій стороні все, одержане за угодою, а у разі неможливості повернути одержані в натурі відшкодувати його вартість , якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови „Про судову практику у справах про визнання угод недійсними від 28.04.1978р. №3 (з подальшими змінами), угода може бути визнана недійсною лише на підставах і з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
Колегія суддів зазначає, що визначення правової природи правовідносин має суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки в залежності від встановленого при розгляді спору, слід керуватися тими нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до ст. ст. 430, 432 ЦК УРСР (в редакції 1967р.) за договором про сумісну діяльність сторони зобов`язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків та інше.
Для досягнення мети, зазначеної у ст. 430 ЦК УРСР, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю.
Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або передбачене в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю.
Ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність здійснюється за їх спільною згодою. Отже, суттєвими умовами договору даного виду є те, що договір укладається для досягнення спільної мети.
Як зазначено в п.1.1 договору про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р., предметом вказаного договору є спільна діяльність з досягнення загальних господарських цілей по експлуатації холостяцького гуртожитку, розташованого по вул. Старицького, 10, яка знаходиться на балансі в/ч 73501.
Тобто, укладений договір про спільну діяльність характеризується наявністю спільної мети експлуатація холостяцького гуртожитку, обслуговування будівлі гуртожитку.
Умовами договору не передбачено домовленості щодо внесків у спільну діяльність у вигляді нерухомого майна будівлі гуртожитку з боку в/ч 73501. Натомість, як вбачається умовами договору, внеском військової частини є, за можливості, часткове фінансування на рівні з МП „Товарна робіт з капітального і поточного ремонту гуртожитку; право на тимчасове користування житловими приміщеннями (до 15% жилих приміщень загальна площа 396,3 кв.м.) для розміщення обслуговуючого персоналу і своїх співробітників МП „Товарна. Внеском МП „Товарна визначена трудова участь в забезпеченні обслуговування гуртожитку та повне або часткове фінансування ремонтних робіт гуртожитку.
Також сторони передбачили, що заселення жилого фонду здійснюється на підставі рішення командування в/ч, а затрати на утримання гуртожитку, штатний персонал, платежі за комунальні послуги несе МП „Товарна з моменту укладення окремої письмової угоди з в/ч 73501 (п.2.1 договору).
Згідно з п.3.1 при виконанні зобов`язань за цим договором, оплата здійснюється учасниками договору в місячний термін шляхом безготівкового розрахунку за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні в розмірах, які визначають сторони, а також згідно пред`явленого рахунку.
Відповідно до ст. 14 ЗУ „Про Збройні Сили України, від 06.12.1991 №1934-ХІІ, ст. 2 Декрету КМ України від 15.12.1992 №8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності нерухоме майно гуртожиток №10 по вул. Старицького в м. Одесі мало статус державного майна.
Цивільним Кодексом України, в редакції на дату укладення спірного договору, не передбачалося особливостей щодо порядку внесення державного майна до спільної діяльності державними підприємствами, установами та обов`язковість узгодження ними таких дій із уповноваженими органами управління об`єктами державної власності.
Відповідно до ст. 14 ЗУ „Про Збройні Сили України від 06.12.1991р. №1934-ХХІ, землі, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняється сплати всіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Відповідно до ст. 39 ЗУ „Про власність (в редакції на 30.04.1995р.) майно, що є державною власністю і закріплене за державною установою (організацією), яка перебуває на держаному бюджеті, належить на праві оперативного управління. Державні установи (організації), що перебувають на державному бюджеті і можуть у випадках, передбачених законодавчими актами України, здійснювати господарську діяльність, мають право самостійно розпоряджатися доходами від такої діяльності і майном, придбаним за рахунок доходів.
Тобто, правомочності особи, якій майно належало на праві оперативного управління щодо самостійного розпорядження майном законодавчо обслужувалися виключно можливістю розпоряджатися доходами від такої діяльності і майном, придбаним за рахунок цих доходів.
Господарський суд дійшов правильного висновку, що будівля гуртожитку мала статус державного майна відповідно до названого Закону, оскільки поняття „військове майно було врегульовано ст. 3 ЗУ „Про правовий режим майна у Збройних силах України від 21.09.1999р. №1075-ХІV.
На дату укладення спірного договору 30.04.1995р. особливий статус державного майна визначався Декретом КМУ від 15.12.1992р. №8-92 «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» і це стосувалося питання створення спільних підприємств на основі цього майна.
З умов договору про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р. не вбачається досягнення будь-яких домовленостей між сторонами щодо передачі в якості внеску в спільну діяльність будівлі гуртожитку.
Як вбачається з договору про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р. та додаткової угоди №1 від 30.01.2002р. внесками в/ч, а в подальшому державного підприємства у спільну діяльність було (за можливістю) часткове фінансування на рівні з ПФ „Товарна робіт з ремонту гуртожитку, право на тимчасове користування житловими приміщеннями робітників ПФ „Товарна, які обслуговують гуртожиток. А внеском з боку ПФ „Товарна є трудова участь в забезпеченні обслуговування гуртожитку, повне або часткове фінансування ремонтних робіт в гуртожитку.
Таким чином, із урахуванням положень Декрету КМУ від 15.12.1992 №8-92, укладеним договором №46 від 30.04.1995р. та додатковою угодою №1 від 30.01.2002р. не передбачалося створення спільного підприємства та передача прав власності на майно гуртожиток.
Відповідно до оспорюваного договору, а далі додаткової угоди №1 від 30.01.2002р. ПФ „Товарна здійснює від імені володільця майна утримання, матеріально технічне забезпечення та управління гуртожитком, що конкретизовано в п. 2.1 договору №46 від 30.04.1995 та п. 2.1 додаткової угоди від 30.01.2002р.
Вказані акти підтверджують, що цільове призначення будівлі по вул.. Старицького, 10 в м. Одесі не змінювалося, всі питання функціонування гуртожитку: заселення, виселення, отримання оплати за комунальні послуги, контроль їх перерахунку, технічного стану будівлі, сплати земельного податку - залишилися в компетенції ДУ МОУ „Південьвійськбуд.
Стосовно відсутності згоди органу управління в/ч 73501 на укладення договору про спільну діяльність, то станом на 30.04.1995р. відсутній нормативний акт, який передбачав погодження таких договорів. Посилання позивача на порушення ст. 39 ЗУ „Про власність правомірно відхилено господарським судом, оскільки ця норма не передбачає обов`язку державного підприємства погоджувати з органом управління питання укладення договорів на право користування державним майном. П. 2 Декрету КМУ від 15.12.1992р. №8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності передбачалося надання згоди Міністерством та іншими підвідомчими КМУ органами державної виконавчої влади, на які покладені функції управління державним майном лише Фондові державного майна України на створення спільних підприємств будь яких організаційно правових форм, до статутного фонду яких передається майно, що є загальнодержавною власністю.
Посилання позивача на ЗУ „Про правовий режим майна у Збройних силах України від 21.09.1999 №1075 ХІV не може бути прийнятим, оскільки на дату укладення спірного договору 30.04.1995р. такого закону не було. А з 1999 р. вже законодавчо визначено поняття військового майна (ст. 1), органи, які здійснюють управління військовим майном (ст. 2), особливості статусу військового майна (ст. 3), умови відчуження військового майна (ст. 6).
Додатковою угодою №1 від 30.01.2002р. було змінено вид спірного договору зі спільної діяльності на договір доручення, в зв`язку з чим між сторонами виникли правовідносини доручення з обов`язком повіреного (ПФ „Товарна) здійснювати обслуговування гуртожитку.
Також апеляційна інстанція зазначає таке.
Додаткова угода до договору оформляється в разі зміни будь-яких умов угоди, які були відображені у початково укладеній угоді. Редагуватися можуть самі різні пункти угоди. При необхідності додаткова угода може вказувати на анулювання будь-яких пунктів договору. Правильно оформлена і підписана обома сторонами додаткова угода є невід`ємною частиною документального оформлення угоди.
Визнання недійсною початково укладеної угоди є підставою для визнання недійсними і всіх додаткових угод.
Визнання правочину недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону.
Позивачем не доведено, якому закону, чинному на 30.04.1995р. не відповідає договір про спільну діяльність №46 від 30.04.1995р., не зазначено про правові наслідки недійсної угоди, оскільки спірне майно будівля гуртожитку була і залишається у державній власності, на балансі ДУ МОУ „Південьвійськбуд і відсутні будь які підстави для повернення становища сторін у початковий стан (реституції) тощо.
Надані на вимогу апеляційної інстанції ПФ «Товарна» додаткові документи підтверджують, що:
- гуртожиток по вул. Старицького, 10 в м. Одесі, заг. пл. 4987 кв.м. є державною власністю, власник держава в особі ДП МОУ «Південьвійськбуд» (Свідоцтво про право власності від 08.12.2015р.; номер запису про право власності: 12409356);
- питання зайняття житлової площі у відомчому гуртожитку ДП МОУ «Південьвійськбуд» вирішується житловою комісією останнього.
Посилання позивача на те, що спірні договір та угоди вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин) а саме договір оренди, також не може бути прийнятим до уваги, оскільки умови договору №46 від 30.04.1995р. не містять жодних ознак договору оренди, а тому відсутні підстави для застосування правил, що регулюють орендні правовідносини. У господарського суду в даному випадку були відсутні підстави для застосування ч. 2 ст. 58 ЦК України (в редакції 1963р.), і таких підстав не вбачає суд апеляційної інстанції.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи господарським судом фактичні обставини справи встановлено на основі повного і об`єктивного дослідження поданих доказів, висновки господарського суду відповідають цим обставинам і їм надана юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 99,101, ст. 103 - 105 ГПК України,
суд постановив:

Апеляційні скарги заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України та Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 24.12.2015р. у справі №916/616/15-г без змін.
Стягнути з Міністерства оборони України в доход державного бюджету України 1339,80 грн. судового збору за апеляційне провадження.
Доручити господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.
Постанова в порядку ст. 105 Господарського Процесуального Кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Т.А. Величко

Суддя В.В. Бєляновський

Суддя Л.В. Поліщук