РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2016Справа №910/1161/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тусмо»

до Міністерства оборони України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державна казначейська служба України

про стягнення 286 534,30 грн.

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Смолинець Л.П.

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Тусмо» до Міністерства оборони України про стягнення 286 534,30 грн. інфляційних витрат, у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 286/3/14/184 від 22.10.2014 р. про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2016 р. за даною позовною заявою порушено провадження у справі № 910/1161/16 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 09.03.2016 р., зобов'язано сторін надати певні документи.

Через відділ діловодства суду 09.03.2016 р. від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 09.03.2016 р. повідомив, що оригіналів документів наразі представити не може.

Представник відповідача в судовому засіданні 09.03.2016 р. надав суду письмовий відзив на позовну заяву, який залучено до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність залучення до участі в справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державну казначейську службу України, оскільки саме Державна казначейська служба України виконує безспірне списання бюджетних коштів.

Відповідно до статті 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Таким чином, рішення господарського суду може вплинути на права та інтереси Державної казначейської служби України.

Крім того, представники сторін подали клопотання про продовження строку розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Розглянувши клопотання представників сторін про продовження строку розгляду спору, суд його задовольнив з наступних підстав.

Частиною 1 статті 69 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Судом встановлено, що строк вирішення спору у даній справі № 910/1161/15 спливає 26.03.2016 року.

В частині 3 статті 69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе продовжити строк розгляду спору для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи.

Враховуючи наведене, Господарський суд міста Києва з метою з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору у даній справі, у зв'язку із залученням до участі в справі в якості третьої особи Державної казначейської служби України, керуючись ч. 1 ст. 27, ст. 69, п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 77, ст. 86 ГПК України, ухвалою від 09.03.2016 р. розгляд справи відклав на 06.04.2016 р.; клопотання сторін про продовження строку розгляду спору задовольнив та продовжити строк вирішення спору на п'ятнадцять днів до 10.04.2016 р.; залучив до участі в справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державну казначейську службу України, зобов'язавши її надати суду письмові пояснення по суті спору. Також даною ухвалою було зобов'язано позивача та відповідача надати суду певні документи.

22.03.2016 р. через відділ діловодства господарського суду від позивача надійшли докази у справі, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 06.04.2016 р. надав суду оригінали документів для огляду в судовому засіданні; надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи в судове засіданні 06.04.2016 р. не з'явилися, про призначене судове засідання були повідомлені належним чином, вимог ухвали суду в даній справі не виконали.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві.

Згідно з абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідача та третьої особи про час і місце судового засідання та про наслідки ненадання ним витребуваних судом документів, то за таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами без участі представників вищезазначених учасників судового процесу.

У судовому засіданні 06.04.2016 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до частини 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Господарським судом міста Києва було розглянуто справу справу № 910/15351/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Тусмо» до Міністерства оборони України і Державної казначейської служби України про стягнення 1 448 530,50 грн.

Зазначеним судовим рішенням були встановлені наступні факти.

22.10.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тусмо» (постачальник) та Міністерством оборони України (замовник) було укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України ) № 286/3/14/184 (надалі - договір), за умовами якого:

- постачальник зобов'язується у 2014 році поставити замовнику аксесуари одягу з натуральної шкіри; одягу, виготовленого з фетру чи нетканих полотен; одягу готового, з текстильних полотен з покривом (лот 2 Костюм (куртка та штани) для захисту від води з тканини синтетичної плащової вибивної (камуфльованої) (надалі - товар), а замовник - забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у договору (пункт 1.1. договору);

- розрахунки за фактично поставлений товар, проводяться протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером постачальника (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі) (пункт 4.1. договору);

- до рахунку-фактури додаються: акт приймального контролю (якості) товару, на якому повинен бути оригінал підпису одержувача замовника, засвідчений мастичною печаткою, який підтверджує одержання товару; видаткова накладна постачальника; повідомлення - підтвердження. Відповідно до статей 48, 51, 112 Бюджетного кодексу України та зважаючи на пункт 2.4 Порядку обліку зобов'язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 № 309, постачальник зобов'язаний надавати документи, які являються підставою для оплати товару протягом 3 (трьох) робочих днів з дати прийняття товару одержувачем у місцях поставки товару, але не пізніше передостаннього робочого дня календарного місяця, у якому відбулась поставка. Без вищезазначених документів або відсутності в них встановленої інформації, оплата поставленого товару не проводиться. Замовник має право відмовитися повністю або частково від оплати товару у випадках, передбачених чинним законодавством, а також при відвантаженні товару одержувачу замовника в більшій кількості, ніж передбачена рознарядкою для даного здавального періоду без згоди замовника (пункт 4.2 Договору).

Договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2014 р., а в частині гарантійних зобов'язань - до повного їх виконання (пункт 10.1. договору).

Додатковою угодою від 26.12.2014 р. № 1 до договору, сторони узгодили викласти пункт 10.1. договору в такій редакції: «Договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до 31.03.2015 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.».

На виконання спірного договору ТОВ «Тусмо» поставило Міністерству оборони України товар у кількості 12 087 комплектів на загальну суму 4 369 450,50 грн., в тому числі ПДВ 728 241,75 грн., що підтверджується підписаними уповноваженими представниками та скріпленими печатками сторін видатковими накладними: від 04.12.2014 р. № 335 на суму 289 200,00 грн.; від 08.12.2014 р. № 337 на суму 289 200,00 грн.; від 15.12.2014 р. № 342 на суму 751 920,00 грн.; від 23.12.2014 р. № 354 на суму 723 000,00 грн.; від 24.12.2014 р. № 360 на суму 867 600,00 грн.; від 08.01.2015 р. № 1 на суму 650 700,00 грн.; від 06.02.2015 р. № 12 на суму 397 650,00 грн.; від 28.03.2015 р. № 55 на суму 180 750,00 грн.; від 28.03.2015 р. № 58 на суму 219 430,50 грн.

Міністерство оборони України розрахувалося за товар, поставлений за видатковими накладними від 04.12.2014 р. № 335; від 08.12.2014 р. № 337; від 15.12.2014 р. № 342; від 23.12.2014 р. № 354; від 24.12.2014 р. № 360.

Так, Міністерство оборони України перерахувало позивачу грошові кошти у сумі 2 920 920,00 грн. (10.12.2014 р. - 289 200,00 грн.; 12.12.2014 р. - 289 200,00 грн.; 19.12.2014 р. - 716 122,70 грн.; 19.12.2014 р. - 35 797,30 грн.; 29.12.2014 р. - 1 590 600,00 грн.).

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар складала 1 448 530,50 грн.

У зв'язку з невиконанням зобов'язань Міністерством оборони України за вищевказаним договором, рішенням Господарського суду м. Києва від 04.08.2015 р. у справі № 910/15351/15 позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тусмо» 1 448 530,50 грн. боргу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2015 р. у справі № 910/15351/15 рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2015 р. у справі №910/15351/15 залишено без змін.

У відповідності до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

З наданих позивачем письмових пояснень вбачається, що грошові кошти в розмірі 1 448 530,50 грн. на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 04.08.2015 р. у справі № 910/15351/15 були сплачені Міністерством оборони України лише 15.12.2015 р., що підтверджується відповідною банківською випискою.

За таких обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю «Тусмо» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення 286 534,30 грн. інфляційних витрат за період з 23.02.2015 р. до 15.12.2015 р., у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 286/3/14/184 від 22.10.2014 р. про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Як зазначено вище, відповідно до п. 4.1. договору № 286/3/14/184 від 22.10.2014 р., розрахунки за фактично поставлений товар протягом 30 банківських днів з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар.

Судом встановлено, що рахунки-фактури та документи, зазначені в п. 4.2. договору ТОВ «Тусмо» направило на адресу відповідача наступними листами: № 2 від 08.01.2015 р. - отримано 12.01.2015 р.; № 23 від 12.02.2015 р. - отримано 13.02.2015 р.; № 56 від 06.04.2015 р. - отримано 08.04.2015 р.

Таким чином, термін сплати за поставлений товар настав - по накладній № 1 від 08.01.2015 р. -23.02.2015 р.; по накладній № 12 від 06.02.2015 р. - 30.03.2015 р.; по накладній № 55 від 28.03.2015 р. -26.05.2015 р.; по накладній № 58 від 28.03.2015 р. - 26.05.2015 р.

Сума боргу відповідачем сплачена 15.12.2015 р.

Враховуючи наведене, за розрахунком ТОВ «Тусмо», перевіреним судом, підлягають стягненню з Міністерства оборони України 286 534,30 грн. інфляційних витрат за період з 23.02.2015 р. до 15.12.2015 р., у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 286/3/14/184 від 22.10.2014 р. про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України).

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем було неналежним чином виконано умови договору щодо своєчасного надання розрахункових документів.

При цьому, рішенням Господарського суду м. Києва від 04.08.2015 р. у справі № 910/15351/15 встановлено, що ТОВ «Тусмо» поставило Міністерству оборони України на виконання умов договору товар у кількості 12 087 комплектів на загальну суму 4 369 450,50 грн., в тому числі ПДВ 728 241,75 грн., що підтверджується підписаними уповноваженими представниками та скріпленими печатками сторін видатковими накладними: від 04.12.2014 р. № 335 на суму 289 200,00 грн.; від 08.12.2014 р. № 337 на суму 289 200,00 грн.; від 15.12.2014 р. № 342 на суму 751 920,00 грн.; від 23.12.2014 р. № 354 на суму 723 000,00 грн.; від 24.12.2014 р. № 360 на суму 867 600,00 грн.; від 08.01.2015 р. № 1 на суму 650 700,00 грн.; від 06.02.2015 р. № 12 на суму 397 650,00 грн.; від 28.03.2015 р. № 55 на суму 180 750,00 грн.; від 28.03.2015 р. № 58 на суму 219 430,50 грн.

Однак, Міністерство оборони України розрахувалося за товар, поставлений лише за видатковими накладними від 04.12.2014 р. № 335; від 08.12.2014 р. № 337; від 15.12.2014 р. № 342; від 23.12.2014 р. № 354; від 24.12.2014 р. № 360, перерахувавши позивачу грошові кошти у сумі 2 920 920,00 грн. (10.12.2014 р. - 289 200,00 грн.; 12.12.2014 р. - 289 200,00 грн.; 19.12.2014 р. - 716 122,70 грн.; 19.12.2014 р. - 35 797,30 грн.; 29.12.2014 р. - 1 590 600 грн.).

Таким чином, несплаченими залишився товар, що був поставлений за видатковими накладними від 08.01.2015 р. № 1 на суму 650 700,00 грн.; від 06.02.2015 р. № 12 на суму 397 650,00 грн.; від 28.03.2015 р. № 55 на суму 180 750,00 грн.; від 28.03.2015 р. № 58 на суму 219 430,50 грн.

Міністерство оборони України листами від 16.02.2015 р. № 286/6/1237, від 23.02.2015 р. № 286/6/1501, від 26.02.2015 № 286/6/6051 повернуло позивачу документи, надані листами № 2 від 08.01.2015 р.; № 23 від 12.02.2015 р.; № 56 від 06.04.2015 р. ТОВ «Тусмо» без реалізації у зв'язку із закінченням бюджетного року.

Господарський суд м. Києва не приймає доводи відповідача до уваги, оскільки позивачем були виконані належним чином зобов'язання за договором щодо надання необхідних для розрахунків документів, а також зважаючи на те, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання (постанова Вищого господарського суду України від 23.08.2012 р. № 15/5027/715/2011).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 р.

Крім того, господарський суд звертає увагу відповідача на те, що ним не було надано належних доказів у підтвердження того, що він звертався до позивача з претензіями чи вимогами щодо ненадання відповідних документів для оплати отриманого товару і вчасного звернення до органів Державної казначейської служби України для реєстрації бюджетного зобов'язання.

Таким чином, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Тусмо» до Міністерства оборони України підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати на сплату судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 47, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6; ідентифікаційний код 00034022) з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Тусмо» (10006, м. Житомир, вул. Денишівська, 4; ідентифікаційний код 13548679) 286 534 (двісті вісімдесят шість тисяч пятсот тридцять чотири) грн. 30 коп. інфляційних втрат та 4 298 (чотири тисячі двісті дев'яносто вісім) грн. 02 коп. витрат на сплату судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 11.04.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина