КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р. Справа№ 911/5016/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Баранця О.М.

Калатай Н.Ф.

при секретарі: Богатчук К.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Лешкевич О.М.

від відповідача - ОСОБА_3

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Київської області від 08.02.2016 (суддя Христенко О.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія

"Аеросвіт"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 85 556,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.02.2016 по справі №911/5016/15 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Аеросвіт" 52223 грн. 48 коп. основної заборгованості, 5935 грн. 22 коп. пені, 23018 грн. 07 коп. інфляційних, 1719 грн. 12 коп. 3% річних та 1243 грн. 44 коп. судового збору. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.02.2016 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду 29.03.2016.

10 березня 2016 року, через відділ документального забезпечення суду, від представника позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2016 відкладено розгляд справи до 05.04.2016.

В судове засідання 05.04.2106 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду Київської області від 08.02.2016.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив скасувати оскаржуване рішення Господарського суду Київської області від 08.02.2016.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції, з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

01 лютого 2013 року між Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Аеросвіт" ("орендодавець") та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 ("орендар") укладено Договір оренди твердого покриття № 08-217/1 (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору позивач надає, а відповідач приймає в тимчасове платне користування, на умовах оренди, тверде покриття загальною площею 50 кв.м. Позивач є власником земельної ділянки, яка розташована в адміністративних межах Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області, згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 04.11.2004, виданим Бориспільською районною державною адміністрацією Київської області, на якій розташовано тверде покриття.

Згідно з п. 1.2 Договору тверде покриття розташоване за адресою: АДРЕСА_1, схема місця розташування і межі твердого покриття визначені в додатку № 1 до Договору.

Протягом всього терміну дії цього Договору тверде покриття повинне використовуватися виключно для розміщення інтернет кафе (п. 3.1 Договору).

Згідно п. 4.1 Договору останній набуває чинності з дати його підписання і залишається чинним протягом 1 календарного року до 31.12.2013 з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі твердого покриття. Сторони дійшли згоди, що відповідно до п. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України положення цього Договору застосовуються до відносин між ними, які виникли з 01.01.2013 року.

Якщо жодна із сторін не повідомить іншу сторону про свій намір не подовжувати дію цього Договору принаймні за 15 календарних днів до дати закінчення його дії, дія Договору вважається автоматично подовженою на наступний календарний рік (п. 4.2 Договору).

Відповідно до пункту 6.1 Договору розмір місячної орендної плати за користування твердим покриттям з 01.01.2013 по 31.05.2013 включно становить 8 000,00 грн. за 1 місяць оренди, включаючи ПДВ, та починає нараховуватись з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі. Починаючи з 01.06.2013 розмір орендної плати за користування твердим покриттям становить 2000,00 грн. за один місяць оренди, включаючи ПДВ.

Орендна плата сплачується відповідачем щомісячно авансом протягом 5 календарних днів до початку календарного місяця, за який підлягає сплаті така орендна плата (п. 6.4 Договору).

Згідно з п. 6.6 Договору виставлення щомісячних рахунків відповідачу на сплату орендної плати здійснюється позивачем до 25-го числа кожного місяця по факсу, що передує місяцю, за який здійснюється така орендна плата. Відповідач несе відповідальність за самостійне отримання оригіналів таких рахунків за місцезнаходженням бухгалтерії позивача. Неотримання або несвоєчасне отримання відповідачем будь-якого рахунку на сплату орендної плати не може бути підставою для затримки здійснення відповідачем сплати такої орендної плати.

Об`єкт оренди вважається належним чином переданий позивачем і прийнятий відповідачем починаючи з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі об`єкту оренди (п. 5.1 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору, відповідач прийняв тверде покриття площею 50 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

09 вересня 2015 року, позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій просив погасити заборгованість в сумі 46112,48 грн.

Відповідач надав відповідь від 05.10.2015 в якій зазначив, що заборгованість витікає з правовідносин, що склалися між відповідачем та позивача на підставі Договору оренди твердого покриття № 08-217/1 від 01.02.2013. Однак, зазначений Договір припинив свою дію 31.12.2013, тому вимоги про сплату орендної плати за 2013-2014 роки є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Одностороння відмова від договору оренди не допускається (ч. 1 ст. 291 Господарського кодексу України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає. що відповідач свої зобов'язання за Договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за період з серпня 2013 року по вересень 2015 року, в розмірі 52 223,48 грн.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується, невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати оренди за період з серпня 2013 року по вересень 2015 року включно.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що такий висновок місцевого господарського суду є передчасним, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки, в той час як зобов'язанням є різновид цивільного правовідношення, яке може виникати як із договору, так і на інших підставах, передбачених цивільним законодавством.

Як вбачається зі змісту Договору № 08-217/1 від 01.02.2013 останній за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна.

Статтями 759, 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Загальне поняття рухомого та нерухомого майна надається у статті 181 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частини 1 даної статті до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

При цьому, посилання позивача та відповідача та застосування місцевим господарським судом до спірних правовідносин Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV колегія суддів вважає передчасними, оскільки першочергово необхідно встановити правову природу предмету Договору.

Так, відповідно до умов Договору предметом оренди є тверде покриття загальною площею 50 кв.м. Ділянка включає в себе простір, що знаходиться виключно не земній поверхні Об'єкту оренди (п.1.1., 2.1 Договору)

Як вбачається з матеріалів справи, та пояснень представників сторін під твердим покриттям розуміється асфальтобетонне покриття.

Колегія суддів зазначає, що в законодавчих актах відсутнє визначення асфальтобетонного покриття, міститься воно лише в Інструкції із складання звітності за формою N 1-ДГ "Звіт про наявність автомобільних доріг загального користування та їх благоустрій", затвердженій наказом Державної служби автомобільних доріг від 19 липня 2006 року N 284 (зареєстрованим в Міністерстві юстиції 3 серпня 2006 року за N 930/12804) (далі - Інструкція).

Так, Інструкція розглядає асфальтобетонне покриття як одне із типів дорожнього покриття. А саме, асфальтобетонне покриття - це удосконалене покриття капітального типу, яке збудовано з ущільнених асфальтобетонних сумішей (гарячих, теплих) (розділ 4 Інструкції).

Слід зазначити, що аналіз нормативно-правових актів різної юридичної сили свідчить, що асфальтобетонне покриття використовується як складова об'єктів, які мають різне функціональне призначення, зокрема - як складова дорожнього покриття, тротуару тощо.

Так, за Законом України "Про автомобільні дороги" дорожнє покриття - це укріплені верхні шари дороги, що сприймають навантаження від транспортних засобів (стаття 1).

Тобто асфальтобетонне покриття - це верхній шар землі з твердим покриттям, яке впливає на довговічність, зокрема, дороги.

Отже, виходячи з юридичної природи асфальтобетонного покриття та виходячи з ознак нерухомого майна, воно не є нерухомим майном.

Також, слід зазначити, що таку позицію поділяє і Інститут держави і права ім. В. М. Корецького, які у висновку зазначають, що асфальтне покриття не можна віднести до об'єктів нерухомості, воно належить до об'єктів благоустрою, тобто є типом покриття доріг і тротуарів, а не окремим об'єктом нерухомого майна. Також у висновку зазначено, що даний об'єкт не відповідає головним ознакам нерухомості, а основним його призначенням є допоміжне обладнання відповідної частини земельної ділянки (дороги, тротуару) з метою задоволення потреб населення у покращенні можливостей її експлуатації за призначенням.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України "Про автомобільні дороги" вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Автомобільна дорога - лінійний комплекс інженерних споруд,

призначений для безперервного, безпечного та зручного руху

транспортних засобів.

Як вбачається з умов Договору та схеми - Додатку №1 до Договору об'єкт оренди, знаходиться на земельній ділянці, що знаходиться в приватній власності позивача, не є дорогою в розумінні Закону України "Про автомобільні дороги", а є дорожнім покриттям (асфальтобетон).

Таким чином, спірне тверде покриття не є комунальною власністю. В той же час, колегія суддів звертає увагу що, матеріали справи не містять доказів того, що тверде покриття (об'єкт оренди) знаходиться у власності позивача.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Державний комітет України із земельних ресурсів Державна інспекція з контролю за використанням і охороною земель листом від 15.07.2006 N 6-8-1137/705 повідомив, зокрема що укладення між органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади та суб'єктом господарювання договорів оренди так званого твердого покриття (наприклад, асфальт, тротуарна плитка тощо) для розміщення малої архітектурної форми не звільняє зазначених суб'єктів від обов'язку укласти договір оренди земельної ділянки.

З огляду на викладене вище, колегія суддів прийшла до висновку щодо неможливості передачі твердого (асфальтобетонного) покриття в оренду будь-якій особі без передачі цій особі відповідної земельної ділянки, оскільки, як зазначалося вище асфальтобетонне покриття є поліпшенням земельної ділянки, яке неможливо відокремити, влаштування такого покриття призводить до зміни експлуатаційних характеристик поверхневого шару земельної ділянки.

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України та Законом України "Про оренду землі", а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, а також договором оренди землі.

Як вбачається зі змісту постанови Кабінету Міністрів України №220 від03.03.2004 «Про затвердження Типового договору оренди землі» при укладанні Договору оренди земельної ділянки вказуються, зокрема, об'єкти нерухомого майна, що розміщенні на земельній ділянці, в тому числі доріг, майданчиків з твердим покриттям.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши умови спірного договору оренди та правовідносини, що виникли між сторонами, колегія суддів прийшла до висновку щодо наявності ознак удаваного правочину у змісті спірного договору та зазначає наступне.

Так, виходячи зі змісту укладеного між позивачем та відповідачем спірного правочину, колегія суддів приходить до висновку, що фактично предметом цього договору є передача певної земельної ділянки для використання її у своїй підприємницькій діяльності, а тому сторонами фактично вчинено удаваний правочин.

Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що суд встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, має визнати на підставі статті 235 Цивільного кодексу України, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що фактично між сторонами укладено договір найму (оренди) земельної ділянки, за яким наймодавець передав наймачеві земельну ділянку на встановлений строк володіння та користування за плату, тобто укладений між відповідачами договір фактично вчинено для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а тому договір оренди в цій частині є удаваним правочином.

Відповідно до пункту 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Стаття 1 Закону України "Про оренду землі" (161-14), а також ст. 93 Земельного кодексу України, визначає оренду землі як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Стаття 13 Конституції України, серед іншого визначає, що земля, яка знаходяться в межах території України, є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною другою статті 125 Земельного кодексу України встановлено, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Також статтею 18 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно зі статтями 210 ЦК України та 640 ЦК України не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.

Згідно з ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі підлягає державній реєстрації на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 Земельного кодексу України та ст. 18 Закону України "Про оренду землі", і є укладеним з моменту такої реєстрації. У разі внесення змін до договору оренди він підлягає перереєстрації.

Відповідно права та обов'язки, в тому числі щодо сплати орендної плати, підставою виникнення яких є договір оренди землі, виникають з набуттям чинності цього договору після його державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, договір твердого покриття від 01.02.2013 не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно зі статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

При цьому колегія суддів зазначає, що наявність чи відсутність в договорі істотних умов відноситься до питання порядку укладення договору і не може бути підставою для визнання недійсним договору, а тому посилання апелянта на відсутність істотних умов в договорі, як на підставу недійсності даного договору, до уваги судом не приймаються.

Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність державної реєстрації Договору оренди, момент вчинення якої законодавцем пов'язується з фактом укладення відповідного договору, колегія суддів прийшла до висновку, що такий договір є неукладеним в розумінні ст. 638 Цивільного кодексу України, і як наслідок не може створювати будь-яких зобов'язань, в т.ч. про які вказує позивач у позовній заяві (сплата орендної плати та пені, встановленої таким договором).

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що місцевим господарським судом невірно застосовані норми матеріального права та ненадана належна оцінка доказам наявним в матеріалах справи, зокрема договору оренди 08-217/1 від 01.02.2013.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подачу позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене вище, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що місцевим господарським судом не повно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, в зв'язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 08.02.2016 по справі №911/5016/15 - скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду Київської області від 08.02.2016 по справі №911/5016/15 задовольнити.

2.Скасувати рішення Господарського суду Київської області від 08.02.2016 по справі №911/5016/15. Прийняти нове рішення.

В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

3.Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Аеросвіт" (08324, Київська область, Бориспільський район, с. Гора, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ідент. номер НОМЕР_1, р/р НОМЕР_3 в АТ "БМ Банк", МФО 380913)1516 (одна тисяча п'ятсот шістнадцять) грн. 00 коп. - судового збору за подання апеляційної скарги.

4.Видачу наказу доручити до Господарському суду Київської області.

5.Матеріали справи №911/5016/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді О.М. Баранець

Н.Ф. Калатай