РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2016Справа №910/3658/16
За позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

до Житлово-будівельного кооперативу «Суднобудівник-21»

про стягнення 105 046,57 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Чинник Н.В. (представник за довіреністю №555 від 01.04.2016р.);

від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Житлово-будівельного кооперативу «Суднобудівник-21» (надалі також - відповідач) суми в розмірі 105 046,57 грн., а саме 80 562,07 грн. заборгованості за постачання питної води та приймання стічних вод, 8 232,02 грн. пені, 4 028,10 грн. штрафу, 698,21 грн. 3% річних та 11 526,17 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем обов'язку з оплати вартості поставленої питної води та прийнятих стічних вод за Договором на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі №09216/4-03 від 14.09.2010р. за період з 01.11.2014р. по 30.09.2015р., внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість про стягнення якої позивач звернувся до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, присвоєно справі №910/3658/16, розгляд призначено на 29.03.2016р.

В судовому засіданні 29.03.2016р. судом в справі оголошено перерву до 05.04.2016р.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого він зазначає, що обґрунтованою сумою заборгованості відповідача є борг в розмірі 24 268,90 грн. Відповідач зазначив, що дія Договору 09216/4-03 від 14.09.2010р. закінчилась 11.06.2015р., надалі було укладено Договір №210/1198-03. Оскільки відносини з позивачем з 11.06.2015р. продовжились на умовах нового договору, то відповідно до його умов позивач з 11.06.2015р. послуги з постачання холодної води та приймання стічних вод надає безпосередньо мешканцям будинку відповідача шляхом укладення прямих договорів з кінцевим споживачем послуг. Тому розрахунки з позивачем за період з 11.06.2015р. повинні проводити мешканці будинку. Також, 10.04.2015р. між ПАТ «Київенерго» та відповідачем було укладено договір №0320055 за яким ПАТ «Київенерго» з 01.04.2015р. послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води надає безпосередньо мешканцям. Тому нараховані позивачем кошти за послугу 3-50671 з 01.04.2015р. проводитись не повинні. Таким чином сума боргу за послугу 3-671 зменшується до 23 942,65 грн., а за послугу 3-50671 - до 326,25 грн.

У відповідь позивачем надано заперечення на відзив відповідача, в яких зазначено, що згідно зі ст. 19 ЗУ «Про питну воду та питне водопостачання» житлово-будівельні кооперативи віднесено до суб'єктів яким можуть надаватись послуги з питного водопостачання на підставі договорів. Окрім того, дія договору №09216/4-03 від 14.09.2010р. не закінчилась, оскільки п. 7.1. передбачено, що договір вважається переукладеним на новий строк, якщо за 20 днів до припинення його дії жодна із сторін не повідомить іншу сторону про його припинення. Також, відповідач листом №08.12-01/2014 від 08.12.2014р. повідомив позивача, що кооператив прийняв рішення залишитись на існуючій схемі співпраці, як колективний споживач. Стосовно прямих договорів з мешканцями, позивач зазначив, що вони були укладені з жовтня 2015 року, і в позовний період з 01.11.2014р. по 30.09.2015р. прямих договорів укладено не було. Також, позивач звернув увагу суду на те, що предметом позову є холодна вода, її стоки та стоки води, яка йде на підігрів, а не гаряча вода, як зазначає відповідач. Щодо договору №210/1198-03 від 11.06.23.15р.Ю то на законодавчому рівні розмежовано, що надання позивачем, як виконавцем, комунальної послуги здійснюється на підставі договорів з централізованого постачання холодної води та водовідведення. Позивач укладає договори з експлуатуючими житловий фонд організаціями та балансоутримувачами, на підставі взаємного волевиявлення сторін, договори про співпрацю. Предметом договору про співпрацю є зобов'язання балансоутримувача забезпечити належні умови для передачі (транзиту) питної води внутрішньо будинковими мережами та скид стічних вод через внутрішньобудинкові мережі, що знаходяться у його власності або на його балансі, при наданні послуг з централізованого постачання холодної (питної) води та приймання стічних вод у систему каналізації м. Києва її виконавцем є позивач. Таким чином, існування договору про співпрацю не відміняє дію договору на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі, а лише його доповнює, а тому протягом позовного періоду позивач правомірно нарахував та виставляв до сплати вартість питної води та її стоків. Щодо стоків гарячої води позивач зазначив, що з 01.01.2015р. по 30.09.2015р. облік спожитої питної води проводиться за показами працюючого приладу обліку, встановленого на водопровідному вводі до водопідігрівача. Подальший розподіл визначеного таким чином об'єму стоків гарячої води поміж житловими будинками, що обслуговує центральний тепловий пункт здійснювався у процентному співвідношенні пропорційно кількості мешканців у кожному житловому будинку. Як зазначив позивач, аналогічну правову позицію висловив Вищий господарський суд України в постановах від 06.06.2013р. №5011-26/4471-2012-67/485-2012, від 11.11.2015р. №910/12476/13, від 12.01.2016р. №910/10175/15, від 26.01.2016р. №910/19808/15

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників прокурора та позивача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матерілах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 05 квітня 2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.09.2010 між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» (правонаступником якого є позивач, надалі - постачальник) та відповідачем (надалі - абонент) укладено Договір №09216/4-03 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі (надалі - Договір), умовами п. 1.1. якого передбачено, що постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та на підставі пред'явленого абонентом дозволу на скид стічних вод у систему каналізацій м. Києва приймати від нього стічні води у систему каналізацій м. Києва відповідно до правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації м. Києва, а абонент зобов'язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах цього Договору, дотримуватися порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, що встановлені правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008р. №190, правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №37 від 19.02.2002р., зареєстрованих в Міністерстві юстиції 26.04.2002р. за №403/6691 (в подальшому правила приймання), а також дотримуватися норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим Договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору, за ним встановлюється цілодобовий режим водопостачання та приймання стоків.

Згідно п. 2.1. Договору, облік поставленої води та кількість прийнятих стоків здійснюється за показаннями лічильника, зареєстрованого у постачальника, окрім випадків, передбачених правилами користування. Зняття показань з лічильника здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника у присутності представника абонента у строки згідно з графіком обслуговування постачальника. Для абонента з стабільним об'ємом водоспоживання (до 30 куб. із незначним коливанням) зняття показань з лічильника може здійснюватися постачальником поквартально, при цьому останній направляє абоненту щомісячно розрахункові документи на оплату наданих послуг, виходячи із середнього добового споживання води. Кількість стічних вод, які надходять у міську каналізаційну мережу, визначається за показаннями лічильників стічних вод, або за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання згідно з показаннями лічильників води та/або іншими способами визначення об'ємів стоків у відповідності до правил користування та місцевих правил приймання.

Постачальник щомісячно направляє до банківської установи абонента розрахункові документи (в електронному вигляді - дебетові повідомлення або у паперовому вигляді вимоги-доручення тощо) для оплати за поставлену воду та прийняті стічні води відповідно до встановлених тарифів. У розрахункових документах зазначаються вартість та кількість наданих послуг за відповідний період, а також розмір діючих тарифів. Оплата вартості послуг здійснюється абонентом щомісячно у безготівковій формі у п'ятиденний термін з дня направлення постачальником розрахункового документу до банківської установи абонента. В разі неотримання від постачальника поточного щомісячного розрахункового документу, абонент здійснює оплату вартості наданих йому послуг, не пізніше 5-го числа наступного місяця, платіжним дорученням, виходячи з діючого тарифу та фактичної кількості спожитої води. (п. 2.2. договору).

Цей Договір укладається строком на один рік і набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Договір вважається пролонгованим на новий строк, якщо за 20 днів до припинення його дії жодна із сторін письмово не повідомить іншу сторону про його припинення. (п. 7.1. договору).

Як вбачається з наданих позивачем пояснень, для правильного відображення бухгалтерського та податкового обліку та розділення обсягів водопостачання та прийняття стічних вод позивачем було присвоєно відповідачу абонентські коди: 3-671 - для здійснення розрахунків за централізоване постачання холодної (питної) води та її стоки 3-50671 - для здійснення розрахунків за приймання стічних вод.

Позивач стверджує, що за період з 01.11.2014р. по 30.09.2015р. відповідачу було надано послуги за кодом 3-671 на загальну суму 129 443,81 грн., а за період з 01.01.2015р. по 30.09.2015р. відповідачу було надано послуги за кодом 3-50671 на загальну суму 20 945,28 грн.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано до суду акти про зняття показань з приладів обліку за вказаний період, які складені за участю представника абонента, а також розшифровки рахунків абонента за визначений період та платіжні вимоги-доручення за період з 01.11.2014р. по 30.09.2015р. по коду 3-671 та коду 3-50671. Відповідачем, у відповідності до умов Договору, здійснювались часткові приплати, однак не в повному обсязі і в результаті виникла заборгованість за послуги з кодом 3-671 на суму в розмірі 61 348,74 грн., та заборгованість за послуги з кодом 3-50671 в розмірі 8 478,28 грн., у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором про надання послуг.

Так, згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положенням ч. 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Статтею 1 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води.

Централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору з: підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням; підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов'язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та водовідведення; об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та водовідведення на підставі укладених ними договорів; власниками будинків, що перебувають у приватній власності.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за Договором належним чином, надав передбачені договором послуги з водопостачання та приймання стічних вод, які прийняті відповідачем, що підтверджується актами про зняття показань з прилад обліку, які підписані представниками обох сторін, розшифровками рахунків відповідача по кодам 3-671 та 3-50671, про що зазначалось вище.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач оплати наданих позивачем послуг з водопостачання та прийняття стічних вод у повному обсязі не здійснив, зокрема на суму 61 348,74 грн. за послуги з кодом 3-671 та на суму 8 478,28 грн. за послуги з кодом 3-50671.

Щодо заперечень відповідача викладених у відзиві суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.06.2015р. між позивачем (виконавець) та відповідачем (балансоутримувач) було укладено Договір №210/1198-03 про співпрацю виконавця послуг з централізованого постачання холодної (питної води) та водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових мереж) з балансоутримувачем під час надання послуг з централізованого постачання холодної (питної) води та приймання стічних вод ( з використанням внутрішньобудинокових мереж). (надалі - Договір №210/1198-03).

Відповідно до п. 1.1. Договору №210/1198-03 балансоутримувач зобов'язується забезпечити належні умови для передачі (транзиту) питної води внутрішньобудинковими мережами та скид стічних вод через внутрішньобудинкові мережі, що знаходяться у його власності або на його балансі, при наданні послуг з централізованоо постачання холодної (питної) води та приймання стічних вод у систему каналізації м. Києва їх виконавцем у житлових будинках, зазначені у переліку (дислокації), який є невід'ємною частиною цього договору (Додаток №1). Балансоутримувач зобов'язаний забезпечити виконавця інформацією щодо кількості мешканців та поквартального переліку фізичних осіб, що мають оформити договору на послуги водопостачання та водовідведення за встановленою формою, а також інформацію щодо нежитлових приміщень в житлових будинках із зазначенням орендарів та/або власників цих приміщень , нежитлових будівель, що знаходяться у нього на балансі (в управлінні).

Зобов'язання сторін за цим Договором виконуються сторонами на безоплатній основі. (п. 4.1. Договору №210/1198-03).

Відповідач у відзиві зазначив, що дія Договору закінчилась, а натомість між сторонами діє Договір №210/1198-03.

Статтею 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» (далі - Закон) передбачено перелік суб'єктів яким можуть надаватись послуги підприємством питного водопостачання на підставі договорів, а саме з:

- підприємствами, установами, організаціями, шо безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням;

- підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов'язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та водовідведення;

- об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та водовідведення на підставі укладених ними договорів;

- власниками будинків, що перебувають у приватній власності.

Позивач є підприємством питного водопостачання, яке надає послуги з централізованого питного водопостачання (згідно із Законом - це господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільчих водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води) та водовідведення (згідно із Законом - це господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом).

Отже, Законом України «Про питну воду та питне водопостачання» передбачено право позивача та відповідача укладати договори про надання послуг з водопостачання та водовідведення.

На підставі Закону між позивачем та відповідачем було укладено Договір, який є підставою позовних вимог в даній справі.

Пунктом 7.1. Договору, як вже зазначалось вище, передбачено, що цей Договір укладається строком на 1 рік і набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Договір вважається переукладеним на новий строк, якщо за 20 днів до припинення його дії жодна із сторін письмово не повідомить іншу сторону про його припинення.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту підписання Договору жодна із сторін не заявляла про припинення дії даного Договору, а навіть навпаки відповідач листом №08.12-01/2014 від 08.12.2014р. повідомив позивача, що кооператив прийняв рішення залишитись на існуючій схемі співпраці, як колективний споживач, згідно діючих договорів на послуги водопостачання та водовідведення, які були укладені з позивачем раніше (копія листа міститься в справі).

Таким чином, Договір є чинним на час розгляду справи в суді.

Щодо Договору №210/1198-03, то слід зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 № 1198-УІІ (далі - Закон №1198) позивача визнано виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об'єктів всіх форм власності.

У зв'язку з прийняттям Закону №1198, статтю 26 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» (далі - Закон) доповнено частиною сьомою, в якій зазначається, що договір на надання послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, який не є суб'єктом господарювання, є договором приєднання.

Частиною 3 ст. 29 Закону встановлено, що договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. №630 (далі - Правила), регулюються відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а у відповідності до положень пункту 8 Правил вказані вище послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Вищезазначеними нормативно-правовими актами визначено, що правовідносини які виникають у сфері дії Закону №1198 та які пов'язані з виконанням позивачем функцій виконавця послуг регулюються виключно договором про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).

Тобто, на законодавчому рівні розмежовано, що надання позивачем, як виконавцем, комунальної послуги здійснюється на підставі договорів з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), а надання послуг з ліцензованого (основного) виду діяльності, як виробником-ліцензіатом здійснюється на підставі договорів з централізованого водопостачання та водовідведення.

Згідно з положеннями статті 13 Закону, житлово-комунальні послуги розмежовано за функціональним призначенням, тарифоутворенням та структурою втрат/витрат на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які зокрема включають в себе обслуговування внутрішньобудинкових мереж.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009р. №529 затверджено типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, згідно з яким до обов'язків виконавця послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій належить утримання внутрішньобудинкових мереж в належному технічному стані, здійснення їх технічного обслуговування та ремонту, вжиття своєчасних заходів до запобігання аварійним ситуаціям та їх ліквідації, усунення порушень щодо надання послуг в установлені законодавством строки (п. 13 типового договору).

Отже, з наведеного вбачається, що утримання та обслуговування внутрішньобудинкових мереж є одним із різновидів послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Оскільки позивач не є балансоутримувачем внутрішньобудинкових систем, та/або виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, то і не має правових підстав утримувати вказані мережі (нести відповідальність за їх технічний стан) в належному технічному стані.

З урахуванням наведеного та з метою надання споживачам послуг, якість яких відповідатиме державним санітарним нормам і правилам, позивачем укладено з відповідачем, на підставі взаємного волевиявлення сторін, Договір №210/1198-03.

Як визначено п. 1.1. Договору №210/1198-03, його предметом є зобов'язання балансоутримувача забезпечити належні умови для передачі (транзиту) питної води внутрішньобудинковими мережами та скид стічних вод через внутрішньобудинкові мережі, що знаходяться у його власності або на його балансі, при наданні послуг з централізованого постачання холодної (питної) води та приймання стічних вод у систему каналізації м. Києва їх виконавцем - позивачем.

Таким чином, з огляду на викладене, існування Договору №210/1198-03 не відміняє дії Договору, який став підставою позовних вимог в даній справі, а лише його доповнює.

Отже, заперечення відповідача повністю спростовуються наведеними вище обставинами, доказами, що містяться в матеріалах справи та обґрунтуваннями позивача.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови Договору, положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги в справі №910/3658/16 про стягнення основної суми заборгованості підлягають задоволенню та стягненню з відповідача суми заборгованості за послуги з кодом 3-671 в розмірі 61 348,74 грн. та за послуги з кодом 3-50671 в розмірі 8 478,28 грн., що в загальному розмірі складає 80 562,07 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 8 232,02 грн. пені.

Відповідно до п. 4.2. Договору, у разі порушення строків виконання зобов'язання по оплаті за надані послуги, абонент сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені припиняється через один рік від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договорами строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. в період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» №01-8/344 від 11.04.2005р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996р. платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1). Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3).

Перевіривши наведений позивачем розрахунок сум пені, судом встановлено, що здійснений він у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому, за порушення відповідачем строків сплати орендних платежів за Договором, підлягає стягненню пеня, нарахована позивачем, а отже, згідно вищенаведних розрахунків, сума пені за порушення відповідачем строків оплати орендної плати за Договором становить 8 232,02 грн., а тому позовні вимоги в справі №910/3658/16 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму штрафу в розмірі 4 028,10 грн.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Пунктом 4 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» встановлено, що чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності (див. постанову Верховного Суду України від 27.04.2012 та постанову Вищого господарського суду України від 12.06.2012 у справі №06/5026/1052/2011).

За безпідставну відмову оплатити направлений рахунок, або вимогу щодо оплати абонент сплачує постачальнику штраф у розмірі 5% від суми, яку відмовився сплатити. (п. 4.6. Договору).

Врахувавши зазначені вище норми, перевіривши наведений позивачем розрахунок суми штрафу, суд визнав його вірним та обґрунтованим, а тому позовна вимога в справі №910/3658/16 про стягнення з відповідача суми штрафу в розмірі 4 028,10 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 698,21 грн. та інфляційні втрати в розмірі 11 526,17 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий кур'єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вони відповідають встановленим законодавством порядку та способу нарахування та є обґрунтованими, у зв'язку з чим позовні вимоги в справі №910/3658/16 в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 698,21 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11 526,17 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/3658/16 підлягають задоволенню та стягненню з відповідача суми основного боргу в розмірі 80 562,07 грн., пені в розмірі 8 232,02 грн., штрафу в розмірі 4 028,10 грн., 3% річних в розмірі 698,21 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11 526,17 грн.

Судовий збір позивача у розмірі 1 575,70 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Суднобудівник-21» (, адреса: 02217, м. Київ, вул. Бальзака, 63-Б) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (, адреса: 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-а) суму основного боргу в розмірі 80 562,07 грн. (вісімдесят тисяч п'ятсот шістдесят дві гривни 07 копійок), суму пені в розмірі 8 232,02 грн. (вісім тисяч двісті тридцять дві гривни 02 копійки), суму штрафу в розмірі 4 028,10 грн. (чотири тисячі двадцять вісім гривень 10 копійок), суму 3% річних в розмірі 698,21 грн. (шістсот дев'яносто вісім гривень 21 копійка), суму інфляційних втрат в розмірі 11 526,17 грн. (одинадцять тисяч п'ятсот двадцять шість гривень 17 копійок) та судовий збір в розмірі 1 575,70 грн. (одна тисяча п'ятсот сімдесят п'ять гривень 70 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.04.2015р.

Суддя С.М. Морозов