РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2016Справа №910/3543/16
За позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Київська контора матеріально-технічного забезпечення"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАСТРЕ КЕРАМІКА"

про стягнення 56 000,00 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Пєвцова О.П. (довіреність б/н від 15.01.2016)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство Міністерства оборони України "Київська контора матеріально-технічного забезпечення" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАСТРЕ КЕРАМІКА" (відповідач) 56 000, 00 грн. заборгованості за договором про надання послуг зберігання № 50 від 10.12.2012.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором про надання послуг зберігання № 50 від 10.12.2012 в частині повної та своєчасної оплати за надані послуги зберігання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2016 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі № 910/3543/16, розгляд справи призначено на 17.03.2016.

12.03.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

В судове засідання 17.03.2016 з'явився представник позивача, надав суду пояснення щодо обставин справи, однак, всіх витребуваних судом документів не надав.

Представник відповідача в судове засідання 17.03.2016 не з'явився, витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2016 розгляд справи відкладено на 07.04.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

01.04.2016 через канцелярію суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

У судовому засіданні 07.04.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання 07.04.2016 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав.

Відповідно до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвали про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи відповідачу направлено на адресу місцезнаходження, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Водночас, судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з огляду на визначені ст. 69 ГПК України строки вирішення спору, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 07.04.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.12.2012 між Державним підприємством Міністерства оборони України "Київська контора матеріально-технічного забезпечення" (далі - зберігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАСТРЕ КЕРАМІКА" (далі - поклажодавець) укладено Договір про надання послуг зберігання № 50 (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1 якого предметом Договору є надання зберігачем послуг по зберіганню, а також прийому, розвантаженню, обліку, відвантаженню товарно-матеріальних цінностей, що належать поклажодавцю.

Відповідно до п. 2.1.1, 2.1.7 Договору зберігач зобов'язаний прийняти від поклажодавця товарно-матеріальні цінності на зберігання в кількості та одиницях виміру, відповідно до видаткових накладних поклажодавця та Акту приймання-передачі, та забезпечити зберігання у цілісності та належному стані; надавати послуги по беріганню відповідно до заявлених поклажодавцем і узгоджених із зберігачем складських площ із розрахунку максимально використовуваної площі.

Положеннями п. 3.1, 3.1.1 Договору встановлено, що поклажодавець зобов'язується здійснювати попередню оплату за послуги зберігання ТМЦ в термін до 15 банківських днів після виставлення рахунку, за письмовою взаємною згодою сторін термін оплати може бути продовжено. За послуги, що надаються зберігачем, вказаних у Додатку № 1, поклажодавець зобов'язується проводити оплату згідно виставлених рахунків на підставі актів виконаних робіт протягом 3 банківських днів, в окремих випадках термін оплати може бути збільшено за письмовою взаємною згодою сторін.

Відповідно до п. 5.1 Договору, останній набирає чинності з 01 січня 2013 року і діє до 31 грудня 2013 року.

10.12.2012 між сторонами погоджено та підписано Додаток № 1 до Договору, відповідно до якого сторони погодили ціни за послуги зберігання.

За твердженням позивача, відповідач після закінчення строку дії Договору товарно-матеріальні цінності, передані на зберігання, не забрав.

Позивачем було складено та виставлено відповідачу наступні рахунки на оплату за послуги зберігання за період з 01.05.2014 по 31.12.2015 на суму 56 000,00 грн.: № 923 від 01.05.2014, № 1147 від 01.06.2014, № 1358 від 01.07.2014, № 1576 від 01.08.2014, № 1798 від 01.09.2014, № 1996 від 01.10.2014, №2205 від 01.11.2014, № 2475 від 01.12.2014, № 34 від 01.01.2015, № 225 від 01.02.2015, №425 від 01.03.2015, № 653 від 01.04.2015, № 881 від 01.05.2015, № 1085 від 01.06.2015, № 1322 від 01.07.2015, № 1575 від 01.08.2015, № 1779 від 01.09.2015, № 1977 від 01.10.2015, № 2202 від 01.11.2015, № 2448 від 01.12.2015.

Проте, відповідач оплату вказаних рахунків не здійснив.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом просить стягнути з відповідача 56 000,00 грн. заборгованості за надані послуги з фактичного зберігання ТМЦ відповідача за період з 01.05.2014 по 31.12.2015.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором зберігання.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору відповідач передав, а позивач прийняв товарино-матеріальні цінності, а саме: плитку керамічну, що підтверджується Актами приймання ТМЦ на відповідальне зберігання та накладними, належним чином засвідчені копії яких долучені до матеріалів справи, а оригінали оглянуті судом у судовому засіданні.

Згідно з ч. 3 ст. 946 ЦК України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання

Приписами п. 3.7 Договору встановлено, що якщо поклажодавець після закінчення строку Договору зберігання не забрав товарно-матеріальні цінності, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час зберігання товарно-матеріальних цінностей.

При цьому, в ст. 948 ЦК України встановлено обов'язок поклажодавця забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Матеріали справи не місять доказів того, що після закінчення строку дії Договору відповідач забрав ТМЦ, передані на зберігання.

Враховуючи те, що відповідачем не виконаний обов'язок в частині своєчасного забирання ТМЦ зі зберігання, позивач продовжував надавати послуги зберігання, а відповідач, в силу положень ст. 946 ЦК України та п. 3.7 Договору зобов'язаний сплатити плату за весь час фактичного зберігання.

Як зазначалось вище, позивачем було складено та виставлено відповідачу наступні рахунки на оплату за послуги зберігання за період з 01.05.2014 по 31.12.2015 на суму 56 000,00 грн.: № 923 від 01.05.2014, № 1147 від 01.06.2014, № 1358 від 01.07.2014, № 1576 від 01.08.2014, № 1798 від 01.09.2014, № 1996 від 01.10.2014, №2205 від 01.11.2014, № 2475 від 01.12.2014, № 34 від 01.01.2015, № 225 від 01.02.2015, №425 від 01.03.2015, № 653 від 01.04.2015, № 881 від 01.05.2015, № 1085 від 01.06.2015, № 1322 від 01.07.2015, № 1575 від 01.08.2015, № 1779 від 01.09.2015, № 1977 від 01.10.2015, № 2202 від 01.11.2015, № 2448 від 01.12.2015.

Визначаючи вартість послуг за зберігання ТМЦ, позивач керувався листом відповідача від 21.11.2013 про зменшення площі зберігання до 100 кв.м., а також Додатком № 1 до Договору, яким сторони узгодили ціни за послуги зберігання.

Однак, відповідач, в порушення приписів ст. 946 ЦК України та п. 3.7 Договору оплату наданих послуг за фактичне зберігання ТМЦ не здійснив.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Судом встановлено, що станом на час вирішення даного спору відповідач заборгованість у розмірі 56 000,00 грн. не сплатив.

Порушенням зобов'язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки, факт наявності заборгованості у відповідача за договором в розмірі 56 000,00 грн. належним чином доведений, документально підтверджений, то позовні вимоги про стягнення боргу за надані послуги фактичного зберігання визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАСТРЕ КЕРАМІКА" (01103, м. Київ, вул. Драгомирова, буд. 2, кв. 112, код 31452020) на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Київська контора матеріально-технічного забезпечення" (02093, м. Київ, вул. Поліська, буд. 5, код 07673802) 56 000,00 грн. заборгованості та 1378,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 12.04.2016.

Суддя С.О. Турчин