РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2016Справа №910/655/16

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
третя особаФізична особа-підприємець ОСОБА_3
простягнення 75 025,25 грн.
Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернувся з позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення боргу за виконане перевезення за договором-заявкою № 0902-3/15 від 09.02.2015 в сумі 75025,25 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на порушення відповідачем договірних зобов'язань, з тих підстав, що між позивачем та відповідачем оформлено договір-заявку 0902-3/15 від 09.02.2015 на перевезення вантажу (32 пакет піддони, скляна пляшка "Фляга" В-28-2-200) за маршрутом смт. Малинівка (Харківська обл.) - м. Поті (Грузія), за яким замовником виступив ФОП ОСОБА_2, а виконавцем - ФОП ОСОБА_1 Відповідач за надані послуги згідно договору-заявки 0902-3/15 від 09.02.2015 не розрахувався, в результаті чого за останнім утворилась заборгованість у розмірі 2 500,00 дол. США, що за курсом НБУ станом на 26.02.2015 становить 75 025 грн. (2500,00*30,010175 грн.), які позивач і просить стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 20.01.2016 порушено провадження у справі № 910/655/16, розгляд останньої призначено на 10.02.2016.

Відповідач в судове засідання не з'явився, явку уповноважено представника не забезпечив, поштова кореспонденція з адреси відповідача повернулась до суду, що підтверджується конвертами з поштовою відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання" № 01 1, 01 3.

05.02.2016 позивач надав суду заяву з письмовими поясненнями на вимогу суду.

Ухвалою від 10.02.2016 в порядку ст. 77 ГПК України, відкладено розгляд справи на 24.02.2016.

Ухвалою від 24.02.2016 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 та в порядку ст. 77 ГПК України, відкладено розгляд справи на 16.03.2016.

11.03.2016 позивач надав письмові пояснення на вимогу ухвали суду від 24.02.2016.

Представник відповідача в судові засідання не з'являвся, з адреси місцезнаходження відповідача до суду повернулась поштова кореспонденція з довідкою ф. 20 "за закінченням встановленого строку зберігання".

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторонами було оформлено договір-заявку 0902-3/15 від 09.02.2015 на перевезення вантажу склотара, 33 палети, за яким замовником виступив ФОП ОСОБА_2, а виконавцем - ФОП ОСОБА_1

Дата та час завантаження: 10.02.2015 з урахуванням пояснень позивача, що в договорі-заявці допущена описка в році, замість 2015 рік вказано 2014 рік.

Авто: ДАФ НОМЕР_3/ НОМЕР_4 водій ОСОБА_4. Вантажоотримувач: Тбілісі, Грузія.

Місто завантаження: АДРЕСА_3, маршрут м.Маліновка (Україна) - м.Поті (Грузія). Транзитний строк доставки вантажу: 7-9 днів. Митне оформлення в м.Харків.

Ставка фрахту: 2500 дол. США.

Спосіб оплата: готівкою на 2-3 день після розвантаження.

Строк оплати: 100% розрахунок на 2-3 день після розвантаження.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_1 згідно заявки-договору №1 від 09.02.2015 передоручив перевезення вантажу Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 (перевізник за цим договором) автомобілем ДАФ НОМЕР_3/ НОМЕР_4 водій ОСОБА_4.

Третя особа в судове засідання не з»явилась та не надала будь-яких пояснень, оскільки померла, на підтвердження чого позивач надав до матеріалів справи свідоцтво серії НОМЕР_5.

Судом також встановлено, що продавцем товару - склотари, було ТОВ "Малинівський склозавод", про що зазначено у МТТН CMR № 337619 та в рахунку-фактурі №2364 від 10.02.2015 на яке є посилання в митній декларації, які долучені до матеріалів справи.

Отже, з урахуванням вищенаведеного та матеріалів справи, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_3 здійснив перевезення вантажу (32 пакет піддони, скляна пляшка "Фляга" В-28-2-200) за маршрутом смт. Малинівка (Харківська обл.) - м. Поті (Грузія) автомобілем ДАФ НОМЕР_3/ НОМЕР_4, що підтверджується відміткою вантажоодержувача на міжнародній товарно-транспортній накладній CMR 337619, тобто ФОП ОСОБА_1 виконав взяті на себе зобов'язання за договором-заявкою 0902-3/15 від 09.02.2015. Вантаж завантажений 10.02.2015 року, відправник ТОВ "Малинівський склозавод", одержувач АО «Сараджишвилі», м.Тбілісі, пр.Сараджишвілі, 4 Грузія. Вантаж отриманий одержувачем 23.02.2015.

Як стверджує позивач, відповідач за надані послуги згідно договору-заявки 0902-3/15 від 09.02.2015 не розрахувався, в результаті чого за останнім утворилась заборгованість у розмірі 2 500,00 дол. США, що за курсом НБУ станом на 26.02.2015 становить 75 025,43750 грн. (2500,00*30,010175 грн.), однак позивач у позовній заяві зазначає еквівалент 75 025, 25 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 316 ГК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Плата за договором транспортного експедирування здійснюється за цінами, що визначаються відповідно до глави 21 цього Кодексу.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору-заявки № 0902-3/15 від 09.02.2015, суд дійшов висновку, що за а своєю правовою природою договір, укладений між сторонами, та замовлення, на підставі якого здійснювалось перевезення, врегулювали правовідносини по перевезенню вантажів. До вказаних правовідносин застосовуються норми цивільного законодавства що регулює перевезення вантажів.

Частиною першою статті 909 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Отже, укладений позивачем і відповідачем договір за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу.

Згідно ст. 916 ЦК України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, надав відповідачу послуги з перевезення на суму 2 500,00 дол. США.

Враховуючи п. 26 договору-заявки, відповідач зобов'язаний здійснити оплату наданих послуг протягом 23-26.02.2015, оскільки товар отриманий 23.02.2015, однак останній оплати наданих послуг не здійснив, доказів зворотного суду не надав.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання своїх зобов'язань щодо оплати наданих послуг та не спростував заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору-заявки № 0902-3/15 від 09.02.2015 та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню у розмірі 75 025,25 грн.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Крім того, позивач просить суд також стягнути з відповідача витрати по сплаті правової допомоги в розмірі 7 500,00 грн.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно статті 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно п. 6.3. Постанови пленуму ВГСУ №7 від 21.02.2013, відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Так, між позивачем та адвокатом Лоза В.М. (ордер серія ТР№021504 від 14.01.2016) укладено договір від 05.01.2016. У відповідності до предмету вказаного договору повірений зобов'язується від імені та за рахунок позивача надати правову допомогу у спорі, що виник із відповідачем.

Згідно умов договору 05.01.2016 та підписаного його сторонами акту приймання-передачі наданих послуг від 14.01.2016 № 1/01 загальна вартість наданих послуг складає 7 500,00 грн., які позивач оплатив на користь повіреного в повному обсязі, що підтверджується квитанцією до видаткового касового ордера від 14.01.2016 №01/1 (засвідчена копія зазначеної квитанції наявна у справі).

Отже, суд, розглянувши зазначену вище вимогу позивача та наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку про достатність підстав для її задоволення, оскільки адвокатом взяті на себе зобов'язання за договором від 05.01.2016 виконані, а позивачем оплачені, відтак, витрати позивача, пов'язані з оплатою адвокатських послуг, покладаються на відповідача в сумі 7 500,00 грн.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_6) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_2) заборгованість у розмірі 75 025, 25 грн. (сімдесят п'ять тисяч двадцять п'ять гривень 25 коп.), витрати по сплаті адвокатських послуг в сумі 7 500,00 грн. (сім тисяч п'ятсот гривень 00 коп.) та 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 коп.) судового збору.

3.Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 18.03.2016

Суддя І.В.Усатенко