РІШЕННЯ

04 квітня 2016 року Справа № 913/144/16

Провадження № 30/913/144/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Тар Альянс, м. Горлівка Донецької області

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Луганськгаз, м. Сєвєродонецьк Луганської області

про стягнення 227859 грн. 88 коп.

Господарський суд Луганської області у складі судді Голенко І.П.

Секретар судового засідання помічник судді Гуленко К.С.

У засіданні брали участь:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - ОСОБА_2, юрисконсульт юридичного відділу правової та договірної роботи, довіреність № 22 від 31.12.2015 (НОМЕР_1, виданий Сєвєродонецьким МВУМВС України в Луганській області 21.09.2011),

в с т а н о в и в:

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 227 859 грн. 88 коп., як безпідставно набуті за договором на постачання природного газу за регульованим тарифом № 2013/ТП-ПР134-12 від 25.12.2012.

Позовні вимоги обґрунтовані ст. 1212 Цивільного кодексу України та тим, що оскільки договір на постачання природного газу за регульованим тарифом є припиненим з 01.01.2016, відповідач має повернути невикористану передплату як безпідставно набуті кошти за договором.

Позивач правом на участь свого представника в судових засіданнях не скористався, хоча про час та місце засідань був повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Від позивача надійшли письмові пояснення від 22.02.2016, в яких він підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач надав заперечення № 01-02-54/341 від 26.02.2016, в яких проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на наступне.

В порушення п. 6.8 Правил користування природним газом для юридичних осіб позивач не повідомляв відповідача про звільнення займаного приміщення та про остаточне припинення користування природним газом. Наказ ТОВ "Тар Альянс" від 01.08.2014 № 307 "Про оголошення простою" не є достатньою підставою для остаточного припинення користування природним газом у розумінні ст. 34 Кодексу законів про працю України. Позивачем не доведено від"єднання від системи газопостачання, що не відповідає п. 2.14 Технічної угоди про порядок організації обліку газу. Крім того, позивач в порушення п. 3.5 договору не надавав відповідачу результатів вимірювання обсягу газу вузлом обліку, на підставі яких повинні складатися акти приймання-передачі газу. У відповідача відсутній доступ до вузлів обліку підприємства позивача у зв"язку з тим, що підприємство знаходиться на непідконтрольній українській владі території. Тому відповідач не може визначити чи є зазначена сума передплатою або оплатою фактично спожитих обсягів природного газу. А пункт 4.6 договору не передбачає повернення авансового платежу за заплановані або погоджені обсяги природного газу.

Крім того, від відповідача надійшло клопотання про припинення провадження у справі у зв'язку з тим, що є рішення господарського суду Харківської області від 30.03.2015 у справі № 922/830/15, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же самий предмет і з тих же підстав.

Позивач у письмових поясненнях від 22.02.2016 зазначив, що у справі № 922/830/15 вирішено спір про інший предмет та з інших підстав, ніж спір у цій справі.

За результатами розгляду клопотання суд дійшов до наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

ТОВ «Тар Альянс» зверталося до господарського суду Харківської області з позовом до ПАТ «Луганськгаз» про зобов'язання відповідача перерахувати на поточний рахунок позивача суму переплати за фактично спожитий природний газ, що була перерахована згідно договору № 2013/ТП-ПР134-12 від 25.12.2012 у сумі 227859 грн. 88 коп.

За результатами розгляду вказаного спору по суті судом ухвалено рішення від 30.03.2015 у справі № 922/820/15, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення було мотивовано тим, що позивач не довів обґрунтованості заявлених вимог.

Судове рішення відповідно до приписів ст. 85 Господарського процесуального кодексу України набрало законної сили.

Спір у справі № 922/820/15 розглядався між тими ж сторонами, що і у цій справі - №913/144/16 (позивач - ТОВ «Тар Альянс», відповідач ПАТ «Луганськгаз»).

Предметом спору у справі № 922/820/15 були вимоги про зобов'язання відповідача перерахувати на поточний рахунок позивача суму переплати за фактично спожитий природний газ, що була перерахована згідно договору № 2013/ТП-ПР134-12 від 25.12.2012 у сумі 227859 грн. 88 коп.

Предметом спору у цій справ є вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 227 859 грн. 88 коп., як безпідставно набутих за договором на постачання природного газу за регульованим тарифом № 2013/ТП-ПР134-12 від 25.12.2012.

В абз. 3 п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Так, у цих справах предмети позовів є різними.

Щодо підстав позовів слід зазначити наступне.

Виходячи з положень абз. 3 п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому, в підставу позову не можуть входити такі обставини, які виступають доказами по справі. З ними закон не пов'язує виникнення, зміни чи припинення прав або обов'язків. Вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять в підставу позову.

Підстава позову включає в себе ті юридичні факти, які підтверджують наявність чи відсутність спірних правовідносин, а також факти, які підтверджують порушення прав позивача (привід до пред'явлення позову). Юридичні факти, які покладені в підставу позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідношення, внаслідок певних дій відповідача ці відношення стали спірними.

Позовні вимоги до відповідача у справі № 922/820/15 ґрунтувалися на наступних обставинах: наявність діючого договору на постачання природного газу за регульованим тарифом та порушення відповідачем умов договору щодо повернення переплати споживачу.

У справі № 913/144/16 позивач посилається на припинення з 01.01.2016 дії договору на постачання природного газу за регульованим тарифом № 2013/ТП-ПР134-12 від 25.12.2012 та стягнення з відповідача грошових коштів, які він утримує без достатньої правової підстави.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про те, що підстави позовів також є різними.

Отже, відсутні підстави для застосування п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, у задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі № 913/144/16 слід відмовити.

Дослідивши обставини справи, надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Між ОСОБА_1 акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Луганськгаз" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тар Альянс» 25.12.2012 укладено договір на постачання природного газу за регульованим тарифом № 2013/ТП-ПР-134-12.

Відповідно до п.п. 1.1. договору постачальник протягом 2013 року здійснює споживачу постачання природного газу в обсягах і порядку, передбачених Договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених Договором.

Пунктом 2.6 договору передбачено, що послуги з постачання газу документально оформлюється підписаним сторонами актом приймання-передачі газу, що оформлюються згідно з даними вузлів обліку, зазначених у додатку 1 до договору.

За умовами п. 2.7 договору постачальник до 05 числа, наступного за звітним місяцем, направляє споживачу два примірники акта приймання-передачі газу за звітний місяць, підписаний повноважним представником та скріплені печатками підприємств.

Акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником (п. 2.9 договору).

Пунктом 4.6. договору передбачено, що оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється Споживачем авансовими платежами із розрахунку договірного обсягу постачання газу згідно з додатком №1.

Авансові платежі сплачуються Споживачем Постачальнику на розрахунковий рахунок зі спеціальним режимом використання у розмірі 100 відсотків від вартості запланованого або погодженого Постачальником обсягу газу на розрахунковий період за п'ять (5) календарних днів до початку місяця поставки газу.

Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної величини договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період.

Згідно із п.п. 4.6.5 договору у разі переплати за фактично спожитий газ сума переплати зараховується Постачальником в рахунок оплати поставленого газу в наступному розрахунковому періоді або повертається на поточний рахунок Споживача на його письмову вимогу.

Відповідно до п. 10.1 договору він набуває чинності з дати підписання та відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, поширює свою дію на відносини, що склалися між сторонами з 01.01.2013 та дії до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір вважається продовженим на аналогічний період, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Таким чином, вказаний договір був двічі пролонгований, в-перше - до 31.12.2014, в-друге - до 31.12.2015.

Пунктом 6.8. Правил користування природним газом для юридичних осіб, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики від 13.09.2012 № 1181, встановлено, що у разі звільнення займаного приміщення та/або остаточного припинення користування природним газом споживач зобов'язаний повідомити постачальника та (у разі наявності відповідного договору) газорозподільне/ газотранспортне підприємство не пізніше ніж за 20 робочих днів до дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування природним газом та надати заяву про розірвання договору і в цей самий строк здійснити оплату всіх видів платежів, передбачених відповідними договорами, до вказаного споживачем дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування природним газом включно.

ТОВ "Тар Альянс" на виконання умов договору було перераховано передплату на суму 1510809 грн. 18 коп., що підтверджується доданими до матеріалів справи платіжними дорученнями (а.с.25-31).

Відповідачем поставлено газу на загальну суму 1282949 грн. 24 коп., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі, які підписані належним чином (а.с. 32-43).

Таким чином, розмір невикористаної передплати складає 227859 грн. 88 коп.

Позивачем направлено на адресу відповідача заяву від 08.10.2015 № 457 про розірвання договору про постачання природного газу за регульованим тарифом № 2013/ТП-ПР134-12 від 25.12.2012 у звязку із припинення господарської діяльності в м. Стаханов та повернення невикористаної передплати в сумі 227859 грн. 88 коп.

ПАТ «Луганськгаз» листом від 03.11.2015 № 01-02-61/1843 повідомлено, що питання щодо внесеної суми попередньої оплати, в тому числі остаточні розрахунки, та розірвання договору мають вирішуватися після отримання можливості доступу до вузлів обліку ТОВ «Тар Альянс» та зняття реальних показів.

Позивач повторно звернувся до відповідача з листом від 10.11.2015 № 506, в якому заявив про припинення договору з 01.01.2016 та запропонував повернути передплату у заявленому розмірі.

Відповідач надав відповідь від 24.11.2015 № 01-02-54/2016, яка є аналогічною з листом № 01-02-61/1843 від 03.11.2015.

У звязку з чим, позивач звернувся з цим позовом до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги, за визначеними позивачем предметом та підставами позову, не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобовязана його повернути. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, аналіз наведеної норми свідчить, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

При цьому, зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту (Вказана позиція викладена у постанові Верховного суду України від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14).

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно із ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначені загальні умови виконання господарських зобов'язань, а саме: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України .

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір на постачання природного газу за регульованим тарифом № 2013/ТП-ПР-134-02 від 25.12.2012, а кошти, які ТОВ «Тар Альянс» просить стягнути з ПАТ «Луганськгаз», отримані останнім на виконання умов договору постачання.

Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо вимоги повернути покупцю попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням умов договору (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14, від 14.10.2014 у справі № 922/1136/13, від 02.09.2014 у справі № 910/1620/13, від 17.06.2014 у справі № 13/096-12, від 22.01.2013 у справі № 5006/18/13/2012).

Саме по собі розірвання договору не може бути підставою для застосування вищевказаної норми, оскільки за загальним правилом, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом .

Оскільки між сторонами у справі було укладено договір про постачання природного газу, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім як оплату за поставлений газ, які повинні бути виконані за договором, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення (Вказана позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 16.07.2014 у справі № 5011-33/8437-2012).

При цьому, суд за власною ініціативою не може змінювати матеріально-правову підставу цього позову з ст. 1212 Цивільного кодексу України на ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України з огляду на наступне.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення; саме позивачеві належить свобода вибору матеріально-правових підстав позовних вимог; матеріально-правовою підставою даного позову позивач обрав ст. 1212 ЦК України; у п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" роз'яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову) (Вказана позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 03.02.2016 у справі № 910/17305/15).

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів як безпідставно набутих.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Разом з цим, слід зазначити, що позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом свого майнового права, яке він вважає порушеним, з іншим позовом (про стягнення передплати), який би відповідав визначеним чинним законодавством способам захисту, та встановивши іншу правову природу заявленої до стягнення суми ( ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, сплачені позивачем при подачі позову до суду, покладаються на позивача.

У судовому засіданні 04.04.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст. ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

1. У задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю Тар Альянс до ОСОБА_1 акціонерного товариства Луганськгаз про стягнення 227859 грн. 88 коп. відмовити повністю.

2. Судовий збір в сумі 3417 грн. 90 коп. покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено та підписано - 07.04.2016.

СуддяОСОБА_3

Надр. 3 прим.

1-до справи;

2-позивачу за адресою 01054, м. Київ, вул.. Бульварно-Кудрянська, 33 Б, офіс 12/2 рекомендованим листом з повідомленням

3-відповідачу за адресою 93400, м. Сєвєродонецьк Луганської області, вул. Гагаріна, 87,