ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2016 року Справа № 904/10902/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Березкіна О.В.

секретар судового засідання Саланжій Т.Ю.

представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-механічний завод" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2016р. у справі №904/10902/15

за позовом Приватного науково-виробничого підприємства "Мікротех", м.Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-механічний завод", м.Першотравенськ, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості у сумі 38878,20 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2016р. у справі №904/10902/15 (суддя Мельниченко І.Ф.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-механічний завод" на користь Приватного науково-виробничого підприємства "Мікротех" 36748 грн. 80 коп. основного боргу, 135 грн. 90 коп. річних, 1837 грн. 44 коп. пені, 1213 грн. 11 коп. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим, що відповідачем неналежно виконані зобовязання за договором поставки в частині своєчасної та повної оплати за отриманий товар, тому підлягає стягненню сума боргу за такий товар та три проценти річних від простроченої суми. Задовольняючі частково вимоги про стягнення пені, суд виходив із того, що її розмір обмежений в умовах договору 5% вартості своєчасно неоплаченої продукції.

Відповідач (ТОВ "Першотравенський РМЗ"), не погодившись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2016р. у справі №904/10902/15 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми процесуального та матеріального права. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не врахував доводів відповідача про те, що відповідно до п. 4.7. Договору датою поставки вважається дата, вказана представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих Постачальником, про прийняття продукції, а пунктом 4.9. Договору передбачено, що право власності на продукцію, ризики втрати чи пошкодження продукції переходять від постачальника до покупця з дати поставки продукції. Вказує на те, що умовами Договору та Специфікаціями до Договору від 10.07.2015р. та від 31.08.2015р. встановлено, що виникнення зобовязання Покупця (позивача) щодо здійснення оплати за продукцію за Договором повязане з встановленням дати поставки Продукції. Отже, на думку відповідача, прострочка виконання зобовязання повинна відраховуватися з дати, яку представник Покупця повинен вказати на видаткових накладних про приймання продукції. За твердженням відповідача, в доданих до позовної заяви видаткових накладних, які позивач надав як доказ поставки продукції, представником Покупця не вказана дата приймання продукції, тому для розрахунку суми позову позивач використав невірну дату - дату видаткової накладної. Також відповідач вважає, що позивач у справі не довів належними та допустимими доказами факт поставки продукції по договору, так як на підтвердження факту поставки продукції не надав суду доказів передачі в повному обсязі документів, передбачених пунктом 4.3. договору, в тому числі: товарно-транспортну накладну, відповідні рахунки, копії документів, що підтверджують походження Продукції. З посиланням на практику у інших судових справах (№910/26716/15, №904/6012/15) судами встановлено, що під датою поставки передбачається дата фактичної передачі продукції у розпорядження Покупця, вказана дата повинна зазначатися представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах (видатковій накладній, товаротранспортній накладній). З урахуванням наведених доводів вважає, що позивачем не доведений факт порушення відповідачем строку на виконання грошового зобовязання, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача суми за поставлену продукцію та судових витрат. Крім того, посилається на те, що при прийнятті оскарженого у даній справі рішення суд першої інстанції не врахував положення ст. 54 ГПК України та не врахував на наявність підстав для повернення позовної заяви позивача без розгляду з тих підстав, що серед документів, доданих до позовної заяви відсутні докази, завірені належним чином, які б підтверджували, що ОСОБА_1 є директором ПНВП "Мікротех" та уповноважений відповідно до установчих документів підписувати позовні та інші заяви.

Позивач (ПНВП "Мікротех") у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами відповідача. Вказує, що факт поставки товару відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не заперечується. За весь час після отримання товару відповідач не заявив позивачу будь-яких претензій щодо якості товару, його походження, відсутності необхідних документів чи з пропозицією повернути товар з будь-яких причин. Вважає доводи відповідача спробою односторонньої зміни умов договору поставки. Вказує, що в судових рішеннях, на які посилався відповідач, у спорах, де відповідач виступав стороною, суди справедливо встановили, що товар є прийнятим покупцем з часу, коли він переданий його представнику за довіреністю. Вказує, що всі здійснені відповідачем за поточний період платежі, в тому числі платіж за поставками, оплата по яких не є предметом даного спору, зазначені у актах звіряння взаємних розрахунків, які надсилались на адресу відповідача. Просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін. Крім того, позивач просить розглядати справу за відсутності уповноваженого представника.

Відповідач був належним чином сповіщений про час і місце розгляду справи, але участі свого представника в судових засіданнях не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи, що сторони не скористалися наданим їм правом брати участь в судових засіданнях та на засадах змагальності доводити суду обґрунтованість своїх вимог та заперечень, а неявка представників сторін не перешкоджає дослідженню та оцінці наявних матеріалів справи, повнота яких дозволяє визначитись відносно законності оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути по суті в цьому судовому засіданні, в порядку ст.ст. 75, 99 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено із матеріалів справи, між Приватним науково-виробничим підприємством "Мікротех" (Постачальник; позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-механічний завод" (Покупець; відповідач) укладено Договір поставки № 5-ПЗ-ДЦ від 07.11.2014 р.

Відповідно до п. 1.1. вище зазначеного Договору, в порядку та на умовах, передбачених даним Договором, Постачальник зобов'язується поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення, в асортименті, кількості, в строки, по ціні та з якісними характеристиками, узгодженими Сторонами в Договорі та Специфікаціях, які є невід'ємною частиною до Договору.

Згідно п. 4.1. Договору, поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, узгоджені Сторонами в Специфікаціях до Договору.

Згідно п. 5.2. Договору, ціни на продукцію, що поставляється, узгоджуються Сторонами у відповідних специфікація до Договору.

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 2 до Договору сторони дійшли згоди викласти п. 5.4. Договору в наступній редакції: розрахунки за продукцію, що поставляється, здійснюються Покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника наступним чином: - попередня оплата в розмірі 20% від суми, зазначеної в рахунку Постачальника; - 80% суми, що сплачується Покупцем протягом 5 робочих днів з 30 календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та при умові надання Постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 Договору. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця.

Місцевий господарський суд вірно встановив, що виконуючи умови Договору, позивач здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 45936,00 грн., про що свідчать видаткові накладні № 1743 від 14.09.2015 р. та № 1863 від 25.09.2015 р., які залучені до матеріалів справи (а.с. 80, 82) та довіреності № 685 від 14.09.2015 р., № 724 від 24.09.2015р. (а.с. 81, 83), із яких вбачається, що товар отримано уповноваженою особою підприємства відповідача.

Зі своєї сторони відповідач виконав зобов'язання щодо оплати поставленого товару частково, здійснивши розрахунки (попередню оплату) в сумі 9187,20 грн., що підтверджується банківською випискою від 11.09.2015р., копія якої залучена до матеріалів справи (а.с. 37).

Із письмових пояснень (а.с. 134-139), наданих позивачем на вимогу суду першої інстанції вбачається, що інший платіж відповідача в сумі 5613,84 грн., який проведено 08.09.2015р., стосується розрахунків за товар, поставлений згідно Договору поставки №5-ПЗ-ДЦ від 07.11.2014р., але за накладними, які не є предметом даного спору.

Як відзначив місцевий господарський суд, з чим погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції, доказів, які б спростовували вказані в поясненні обставини щодо стану розрахунків, відповідачем надано не було, як не було надано останнім і доказів щодо здійснення розрахунків в повному обсязі за отриманий товар, на момент розгляду спору.

Таким чином, у відповідача виник основний борг з оплати за товар, що був поставлений за видатковими накладними № 1743 від 14.09.2015р. та № 1863 від 25.09.2015р., у сумі 36748,80 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача означеної заборгованості, місцевий господарський суд виходив з того, що судом встановлено факт поставки товару та його несплата в обумовлені договором строки.

При цьому місцевий господарський суд відзначив, що видаткові накладні, за якими було здійснено поставку товару, містять дату їх видачі та підпис про отримання товару, відповідальної особи Покупця. Будь-яких доказів, які б свідчили про іншу дату отримання товару, відповідачем, відповідно до статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, надано не було. Тому, зважаючи на те, що останнім не зазначено іншу дату отримання товару, місцевий господарський суд прийшов до висновку про погодження Покупця, з датою у видатковій накладній, вчиненою Продавцем (позивачем).

Дослідивши доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують вказаного вище висновку місцевого господарського суду, виходячи з такого.

Стаття 265 Господарського кодексу України визначає, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як передбачають ч.ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За умовами п. 4.7. вказаного Договору поставки датою поставки вважається дата, вказана представником Покупця на відповідних товаросупроводжувальних документах, наданих Постачальником.

Проте, як свідчать матеріали справи, на видаткових накладних №1743 від 14.09.2015р., №1863 від 25.09.2015р., відповідач (Покупець) дату отримання товару не вказав, будь-яких інших застережень не зазначив.

Таким чином, відповідач (Покупець) ухилився від виконання умов п. 4.7 договору, мотивів таких своїх дій у зазначених видаткових накладних не навів.

Під час розгляду даної справи судом причини не зазначення дати отримання товару на вказаних видаткових накладних відповідач також не обґрунтував.

Однак, за твердженням відповідача, правовим наслідком цих обставин є ненастання події, з якої починається перебіг строку для виконання Покупцем свого зобовязання з оплати означеного товару та, як наслідок, відсутність прострочки виконання відповідачем своїх грошових зобовязань.

В силу ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17 липня 2012 року за №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права", підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Строк виконання відповідного грошового зобовязання визначається за правилами, встановленими частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України.

Відтак, не зазначення відповідачем (покупцем) дати отримання товару у вказаних видаткових накладних не звільняє останнього від виконання грошового зобов`язання, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача взагалі не виникало грошового обов`язку по договору.

Що стосується питання моменту виникнення у відповідача зобов`язання з оплати за поставлений товар то колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що у відповідності з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, у покупця обов`язок оплатити товар виник з моменту його поставки, а прострочення сплати слід обраховувати по закінченню строку, визначеного у п. 5.4. Договору, перебіг якого, враховуючи на не зазначення відповідачем (Покупцем) у відповідності до умов п. 4.7. договору дати отримання товару, має визначатися від дати, яка зазначена у реквізитах вказаних видаткових накладних.

Посилання відповідача на правові висновки, що були висловлені судами у інших спорах за участю ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" про тлумачення умов договору поставки із подібними умовами, не може прийматися до уваги у даному спорі, оскільки такі судові рішення не встановлюють преюдиційних обставин для сторін даного спору.

Стаття 666 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитись від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Перевіривши доводи відповідача про те, що позивач у справі не довів належними та допустимими доказами факт поставки продукції по договору, так як на підтвердження факту поставки не надав суду доказів передачі в повному обсязі документів, передбачених п. 4.3. договору, колегія суддів відхиляє їх як необґрунтовані, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач, відповідно до вимог ст. 666 Цивільного кодексу України, висував позивачеві будь-які вимоги у звязку із ненаданням у повному обсязі документів, що стосуються товару, а наданим йому, як покупцю, правом відмовитися від договору поставки та повернути товар продавцеві зі своєї сторони не скористався.

За встановлених обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, яким визнано вимоги позивача щодо примусового стягнення заборгованості в сумі 36748, 80 грн. обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Згідно наданого позивачем розрахунку сума річних за період з 01.11.2015 р. по 15.12.2015р. складає 135,90 грн.

Перевіривши доводи апеляційної скарги відповідача колегія суддів вважає, що позивач вірно, з урахуванням наведених вище умов п. 5.4. Договору визначив дату, з якої розпочалось прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобовязань з оплати зазначеного вище товару, а місцевий господарський суд у свою чергу дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 135,90 грн. трьох процентів річних за період з 01.11.2015р. по 15.12.2015р. - є обґрунтованими.

До того ж, відповідно до п. 6.8. Договору, сторони встановили відповідальність за порушення строків здійснення розрахунків за поставлену продукцію у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення оплати від вартості своєчасно не оплаченої Продукції, проте, не більше 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції.

На підставі п. 6.8 Договору позивач нарахував за період з 01.11.2015 р. по 15.12.2015 р. та вимагав стягнути з відповідача пеню в розмірі 1993,50 грн.

Однак, місцевий господарський суд правильно встановив, що вимоги позивача щодо стягнення пені за період з 01.11.2015 р. по 15.12.2015 р. в сумі 1993,50 грн. підлягають частковому задоволенню, з огляду на те, що позивачем при здійсненні розрахунку не враховано умови п. 6.8. Договору щодо обмеження розміру пені сумою, тому, зважаючи на те, що нарахована позивачем сума пені перевищує 5% вартості своєчасно неоплаченої продукції, після перерахунку до стягнення підлягає пеня в сумі 1837,44 грн.

Спростовуються матеріалами справи і посилання відповідача відносно відсутності в матеріалах справи належних доказів, що підтверджують особу, яка підписала позовну заяву.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 28 Господарського процесуального кодексу України керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Як вбачається із виписки з ЄДРПОУ (а.с. 91), керівником Приватного науково-виробничого підприємства "Мікротех" є ОСОБА_1, яким і підписана, подана до суду позовна заява від 15.12.2015 р.

Таким чином, усі наведені відповідачем доводи апеляційної скарги не спростовують означених висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та об'єктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржене рішення місцевого господарського суду відповідає вимогам законодавства, тому передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни цього судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-механічний завод - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2016р. у справі №904/10902/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено 14.04.2016р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко

Суддя О.В. Березкіна