КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2016 р. Справа№ 910/28016/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Гончарова С.А.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 30.03.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2016 (повне рішення складено 16.01.2016)

у справі №910/28016/15 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування»

до товариства з обмеженою відповідальністю «ТНГК»

про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.01.2016 у справі №910/28016/15 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ «Укргазвидобування» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2016 у справі №910/28016/15 та прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи та порушено норми матеріального права.

Ухвалою від 29.01.2016 Київським апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Коротун О.М. вказану вище апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено розгляд справи №910/28016/15 за участю уповноважених представників сторін.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 23.02.2016 у зв'язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. на лікарняному та у зв'язку з перебуванням судді Коротун О.М. у відрядженні змінено склад судової колегії на: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Ільєнок Т.В., Гончаров С.А.

Ухвалою від 24.02.2016 Київським апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Ільєнок Т.В., Гончаров С.А. апеляційну скаргу ПАТ «Укргазвидобування» прийнято до свого провадження.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 29.03.2016 у зв'язку з перебуванням судді Ільєнок Т.В. у відпустці змінено склад судової колегії на: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Федорчук Р.В. Гончаров С.А.

Ухвалою від 29.03.2016 Київським апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Федорчук Р.В., Гончаров С.А. апеляційну скаргу ПАТ «Укргазвидобування» прийнято до свого провадження.

Представники позивача брали участь в судовому засіданні, підтримували доводи апеляційної скарги, надавали пояснення та просили апеляційну скаргу ПАТ «Укргазвидобування» задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2016 у справі №910/28016/15 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити.

Представник відповідача брав участь в судовому засіданні, заперечував щодо доводів апеляційної скарги, надавав пояснення та просив рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2016 у справі №910/28016/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Укргазвидобування» - без задоволення.

Товариством з обмеженою відповідальністю «ТНГК» на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Укргазвидобування» - без задоволення.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.11.2012 між дочірньою компанією «Укргазвидобування» НАК Нафтогаз України, правонаступником якої є ПАТ «Укргазвидобування» (продавець) та ТОВ «ТНГК» (покупець) укладено договір купівлі-продажу №УГВ 6564/20/2-12, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця товар, визначений в п. 1.2. даного договору, а покупець приймає товар та зобов'язаний оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2. договору, найменування товару: нематеріальний актив «Право користування свердловиною №51, №53, №54, №55 Островерхівського родовища до 04.10.2027 року». Комплектність об'єктів наведена в додатку №1 до даного договору.

Відповідно до п. п. 3.2., 4.2. договору продавець зобов'язується передати покупцю товар до 30.11.2012, а останній повинен оплатити товар протягом 30 днів з дня підписання акту прийому-передачі товару на підставі рахунку-фактури, виставленого продавцем.

На виконання вказаних умов договору, позивач передав,а відповідач прийняв товар, про що 19.11.2012 сторони склали акт прийому-передачі.

14.12.2012 ТОВ «ТНГК» сплатило на рахунок позивача 1 129 200,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №16 від 14.12.2012, копія якого міститься в матеріалах справи (а. с. 85, т. 1).

У жовтні 2015 року ПАТ «Укргазвидобування» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «ТНКГ» про визнання договору купівлі-продажу №УГВ 6564/20/2-12 від 09.11.2012 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що укладаючи спірний договір сторони приховали дійсно вчинений правочин - договір оренди. Договір купівлі-продажу нематеріального активу є удаваним, оскільки він вчинений сторонами для приховання договору оренди основного фонду (засобу), тобто за приписами ч. 2 ст. 235 ЦК України відносини сторін мають регулюватися правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивач вважає, що оскільки оренда основних фондів ПАТ «Укргазвидобування», як правонаступника ДК «Укргазвидобування» НАК Нафтогаз України на підставі ч. 6 ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» (в редакції чинній на дату укладення спірного договору) забороняється, то договір купівлі-продажу на цій підставі підлягає визнанню недійним.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оспорюваний договір не містить умов договору оренди та не передбачає передачу позивачем відповідачу основних фондів. Крім того, місцевим господарським судом порушено норми ст. 228 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530, ст. 629 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між сторонами зобов'язання за спірним договором купівлі-продажу виконано в повному обсязі.

Статтею 655 ЦК України визначено, що а договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Нормами пп.14.1.120 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що нематеріальні активи - право власності на результати інтелектуальної діяльності, у тому числі промислової власності, а також інші аналогічні права, визнані об'єктом права власності (інтелектуальної власності), право користування майном та майновими правами платника податку в установленому законодавством порядку, у тому числі набуті в установленому законодавством порядку права користування природними ресурсами, майном та майновими правами.

Пунктами 4, 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18.10.1999 № 242 визначено, що нематеріальний актив - немонетарний актив, який не має матеріальної форми та може бути ідентифікований. Бухгалтерський облік нематеріальних активів ведеться щодо кожного об'єкта за групами: до 2 групи належать права користування майном (право користування земельною ділянкою відповідно до земельного законодавства, право користування будівлею, право на оренду приміщень тощо).

Права користування майном (право користування земельною ділянкою, крім права постійного користування земельною ділянкою відповідно до закону, право користування будівлею, право на оренду приміщень тощо) також належать до 2 групи нематеріальних активів (пп. 138.3.4. п. 138.3 ст. 138 ПК України).

Частиною 1 ст. 178 ЦК України визначено, що об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи.

Отже, право користування майном, як нематеріальним активом, може бути предметом договору купівлі-продажу і ТОВ «ТНГК» набуто нематеріальний актив у власність на законних підставах.

Твердження скаржника про те, що договір купівлі-продажу нематеріального активу №УГВ 6564/20/2-12 від 09.11.2012 приховує договір оренди основного фонду судова колегія вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 284 ГК України істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 286 ГК України орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об'єкта оренди. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частиною 1 ст. 782 ЦК України передбачено право наймодавця відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. Тобто, внесення орендної плати має здійснюватися з визначеною у договорі періодичністю.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний договір купівлі-продажу не містить умов чи ознак, які вказують на укладення сторонами у даній справі договору оренди основного фонду (засобу).

Відповідно до ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зі змісту договору купівлі-продажу №УГВ 6564/20/2-12 від 09.11.2012 вбачається, що сторони визначили предмет договору, його ціну, встановили строк передання за актом прийому-передачі предмету договору та строк його оплати, а також визначили строк дії договору.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що сторони свої зобов'язання за договором виконали з дотриманням його умов, що не заперечується представниками позивача та відповідача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладений 09.11.2012 між позивачем та відповідачем договір купівлі-продажу №УГВ 6564/20/2-12, за своєю правовою природою є саме договором купівлі-продажу.

Зазначене також підтверджується, зокрема, рішенням господарського суду міста Києва від 13.11.2014 р. у справі № 910/20294/14, з якого вбачається, що договір з такими умовами є договором купівлі-продажу.

Крім того, суд зазначає, що нематеріальний актив має строк дії (строк корисного використання).

Так, відповідно до п. 34 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи» нематеріальний актив списується з балансу в разі його вибуття внаслідок безоплатної передачі або неможливості отримання підприємством/установою надалі економічних вигод від його використання.

Нормами пп. 14.1.120 п. 14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що нематеріальні активи - право власності на результати інтелектуальної діяльності, у тому числі промислової власності, а також інші аналогічні права, визнані об'єктом права власності (інтелектуальної власності), право користування майном та майновими правами платника податку в установленому законодавством порядку, у тому числі набуті в установленому законодавством порядку права користування природними ресурсами, майном та майновими правами.

Згідно з п. п. 138.3.4. п. 138.3 ст. 138 ПК України строк дії права користування 2 групи нематеріальних активів (права користування майном (право користування земельною ділянкою, крім права постійного користування земельною ділянкою відповідно до закону, право користування будівлею, право на оренду приміщень тощо) встановлюється відповідно до правовстановлюючого документа.

Відповідно до пп. 14.1.138. п. 14.1 ст. 14 ПК України основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Отже, зазначені норми чинного законодавства розрізняють поняття основного фонду (засобу) із поняттям нематеріального активу в силу їх різної правової природи.

В матеріалах справи відсутні та позивачем не надано суду доказів того, що права, які є предметом купівлі-продажу за спірним договором, мають статус саме основного засобу, а не матеріального активу та обліковувались на підприємстві позивача саме як основні засоби. Зокрема, такими доказами можуть бути акт прийняття на баланс основного засобу, фінансова звітність тощо.

В листі ПАТ «Укргазвидобування» №20/1-95/1 від 12.08.2014 позивач зазначає, що нематеріальні активи, які є предметом спірного договору купівлі-продажу були оцінені та продані з метою отримання прибутку та недопущення ліквідації свердловин у зв'язку з неможливістю їх використання. Вчинення правочину купівлі-продажу нематеріальних активів не суперечить та не порушує вимог ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», оскільки нематеріальні активи не належать до основних фондів.

Також скаржник у вказаному листі зазначає, що відчуження нематеріальних активів права користування свердловинами №№ 5, 51, 53, 54, 55 Островерхівського родовища до 04.10.2027 не призвело до відчуження самих свердловин (а. с. 172-173, т. 1).

Крім того, з довідки Державної фінансової інспекції України №05-21/128 від 04.09.2014, яка складена під час ревізії фінансово-господарської діяльності ПАТ «Укргазвидобування» за період з 01.01.2012 по 31.05.2014 за наслідками зустрічної звірки у ТОВ «ТНГК», порушень порядку укладення оскаржуваного договору, взаєморозрахунків та правильного відображення вказаної операції у бухгалтерському обліку не виявлено.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у суду відсутні правові підстави для застосування ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно з ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивачем не доведено, а наявними матеріалами справи спростовується наявність правових підстав для застосування положень ст. ст. 215, 228 та 235 ЦК України. Крім того, одночасне їх застосування вказаних норм є взаємовиключним.

Аналогічної правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 25.10.2012 у справі №5002-3/661-2012.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Однак, суд звертає увагу на те, що позивач не позбавлений звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів з інших підстав.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2016 у справі №910/28016/15 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2016 у справі №910/28016/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Укргазвидобування» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2016 у справі №910/28016/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2016 у справі №910/28016/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/28016/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді С.А. Гончаров

Р.В. Федорчук