РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016Справа №910/31590/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент»
до1. Державної казначейської служби України
2. Запорізької митниці Державної фіскальної служби України
простягнення 5 272,93 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача 1:не з'явився
від відповідача 2:Мартиневич А.Б.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення 5 272,93 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок неправомірних дій Запорізької митниці позивач поніс збитки у розмірі 5 272,93 грн., а саме ним було сплачено мито у розмірі 1 232,88 грн. та податок на додану вартість у розмірі 4 040,05 грн., обов'язок по відшкодуванню яких покладається на державу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.12.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 20.01.2016 р.

14.01.2016 р. представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що контролюючим органом стосовно надмірно сплачених податків є сам митний орган, а позивач у встановленому порядку не звертався до відповідача про повернення спірних грошових коштів.

Судове засідання 20.01.2016 р. не відбулося та було перенесено на 08.02.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.02.2016 р. розгляд справи відкладено на 22.02.2016 р. у зв'язку із неявкою представників сторін та неподанням витребуваних доказів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.02.2016 р. розгляд справи відкладено на 16.03.2016 р. у зв'язку із неявкою представників сторін.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.03.2016 р. залучено до участі у справі Запорізьку митницю Державної фіскальної служби України в якості відповідача 2, розгляд справи відкладено на 04.04.2016 р.

Представники позивача та відповідача 1 в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення №551 та №527.

В судове засідання представник відповідача 2 з'явилася, надала пояснення по суті спору, подала клопотання про припинення провадження у справі та відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечувала з огляду на те, що неправомірними дії відповідача 2 в судовому порядку не визнавались, а відтак відсутні підстави для стягнення з Державного бюджету заявлених позивачем сум.

Розглянувши клопотання відповідача 2 про припинення провадження у справі, суд відмовляє в його задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» від 24.10.2011 р. № 10 з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4 1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

При цьому, відповідно до п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» від 224.10.2011 р. № 10, у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України. Так, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також, в тому числі, спори, пов'язані з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК (п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24 жовтня 2011 року № 10).

В свою чергу, як передбачено ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

З цього приводу суд зазначає, що позивачем, з огляду на предмет і підстави позову, заявлено до стягнення відшкодування шкоди, завданої, за його твердженням, неправомірними діями відповідача 2, що зумовили сплату позивачем додаткових коштів, тобто предметом позову є стягнення шкоди, натомість саме рішення про коригування митної вартості товарів в даному судовому процесі не оскаржується.

За таких обставин, оскільки спір у даній справі є спором про відшкодування шкоди, заподіяної протиправним рішенням суб'єкта владних повноважень, і такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір та за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що даний спір підвідомчий господарським судам, у зв'язку з чим підстав для припинення провадження у справі в порядку п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України немає, а отже в задоволенні клопотання відповідача 2 відмовлено.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача 2, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.07.2013 р. Товариство звернулося до Запорізької митниці Державної фіскальної служби України за оформленням товару - бензалконій хлорид у кількості 12000 кг за ціною 1,60 USD/кг та дидецил диметил амоній хлорид у кількості 3600 кг за ціною 2,35 USD/кг; загальна вартість партії товару - 27660 USD, та подав вантажну митну декларацію №112050000/2013/017476.

Митна вартість була визначена декларантом відповідно до ціни угоди, за якою імпортувався товар.

05.07.2013 р. Запорізькою митницею було прийнято рішення про корегування митної вартості товарів №112050000/2013/000558/2, яким було визначено митну вартість товару за резервним методом згідно вимог ст. 64 Митного кодексу України.

Не погоджуючись із прийнятим відповідачем рішеннями про коригування митної вартості товару, позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16.12.2013 р. у справі №808/8051/13-а визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці Міндоходів про коригування митної вартості товарів від 05.07.2013 р. №112050000/2013/000558/2.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2015 р. постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16.12.2013 р. у справі №808/8051/13-а залишено без змін.

В подальшому, з метою митного оформлення імпортованого товару позивач 17.01.2014 р. подав до відповідача 2 в електронному вигляді вантажну митну декларацію МД-2, якій було присвоєно №112050000/2014/000492. Митна вартість була визначена декларантом відповідно до ціни угоди, за якою імпортувався товар.

17.01.2014 р. відповідачем 2 було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №112050000/2014/000016/2, яким було визначено митну вартість товару за резервним методом згідно вимог ст. 64 Митного кодексу України з посиланням на МД №112050000/2013/017476.

Товар було випущено у вільний обіг 17.01.2014 р. за МД №112050000/2014/000629, за якою позивачем були сплачені платежі в розмірі, визначеному митним органом - Запорізькою митницею Державної фіскальної служби України, а позивачем сплачено мито у розмірі 1 232,88 грн. та податок на додану вартість у розмірі 4 040,05 грн.

Спір у справі виник у зв'язку із спричиненням позивачу шкоди у розмірі 5 272,93 грн., завданих протиправними діями відповідача 2 в частині неправомірного коригування митної вартості товарів.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно приписів ст. 56 Конституції України та ст. 1173 Цивільного кодексу України потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру шкоди;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою.

Спеціальна правова конструкція ст. 1173 Цивільного кодексу України на відміну від загальних елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для наявності підстав для стягнення шкоди, виключає такий елемент як наявність вини.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку органу Державної митної служби України) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про завдання йому шкоди неправомірними діями (рішенням) відповідача 2 від 05.07.2013 р. №112050000/2013/000558/2 про коригування митної вартості товарів, скасованим постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16.12.2013 р. у справі №808/8051/13-а, прийняття якого зумовило і прийняття рішення про коригування митної вартості товарів №112050000/2014/000016/2 від 17.01.2014 р.

Згідно зі ст. 49 Митного кодексу України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відомості про митну вартість товарів використовуються для: 1) нарахування митних платежів; 2) застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; 3) ведення митної статистики; 4) розрахунку податкового зобов'язання, визначеного за результатами документальної перевірки (ст. 50 Митного кодексу України).

Відповідно до ст.ст. 51, 52 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. У декларації митної вартості наводяться відомості про метод визначення митної вартості товарів, числове значення митної вартості товарів та її складових, умови зовнішньоекономічного договору, що мають відношення до визначення митної вартості товарів, та надані документи, що підтверджують зазначене.

Як вбачається із матеріалів справи, 05.07.2013 р. Товариство звернулося до Запорізької митниці Державної фіскальної служби України за оформленням товару - бензалконій хлорид у кількості 12000 кг за ціною 1,60 USD/кг та дидецил диметил амоній хлорид у кількості 3600 кг за ціною 2,35 USD/кг; загальна вартість партії товару - 27660 USD, та подало вантажну митну декларацію №112050000/2013/017476 для митного оформлення вантажу у режимі імпорт.

В той же час, згідно з ч. 1 ст. 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу (ч. 3 ст. 54 Митного кодексу України).

Відповідно до ст. 55 Митного кодексу України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити:1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування; 5) інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.

05.07.2013 р. Запорізькою митницею було прийнято рішення про корегування митної вартості товарів №112050000/2013/000558/2, яким було визначено митну вартість товару за резервним методом згідно вимог ст. 64 Митного кодексу України.

Не погоджуючись із прийнятим відповідачем рішеннями про коригування митної вартості товару, позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16.12.2013 р. у справі №808/8051/13-а визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці Міндоходів про коригування митної вартості товарів від 05.07.2013 р. №112050000/2013/000558/2.

В той же час, як встановлено судом, з метою митного оформлення імпортованого товару позивач 17.01.2014 р. подав до відповідача 2 в електронному вигляді вантажну митну декларацію МД-2, якій було присвоєно №112050000/2014/000492. Митна вартість була визначена декларантом відповідно до ціни угоди, за якою імпортувався товар.

Відповідно до ст. 57 Митного кодексу України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні:

а) за ціною договору щодо ідентичних товарів;

б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;

в) на основі віднімання вартості;

г) на основі додавання вартості (обчислена вартість);

ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Згідно з приписами ст. 64 Митного кодексу України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.

17.01.2014 р. відповідачем 2 було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №112050000/2014/000016/2, яким було визначено митну вартість товару за резервним методом згідно вимог ст. 64 Митного кодексу України з посиланням на МД №112050000/2013/017476.

Позивач вказує, що за умови, якби відповідач 2 не приймав неправомірного рішення №112050000/2013/000558/2 від 05.07.2013 р. про коригування вартості товару, яке скасоване постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16.12.2013 р. у справі №808/8051/13-а, він оформив би товар за вартістю, що була заявлена декларантом (позивачем) у ВМД №112050000/2013/017476, а отже вказані відомості про митну вартість товару були б основою при визначенні за резервним методом митної вартості товару за електронною вантажною митною декларацією МД-2, №112050000/2014/000492 від 17.01.2014 р.

В той же час, прийняття неправомірного рішення про коригування вартості товару №112050000/2013/000558/2 від 05.07.2013 р. мало наслідком прийняття в подальшому рішення про коригування митної вартості товарів №112050000/2014/000016/2 від 17.01.2014 р. за резервним методом (на основі раніше визнаних (визначених) органом доходів і зборів митних вартостях), що зумовило сплату позивачем мита у розмірі 1 232,88 грн. та податку на додану вартість у розмірі 4 040,05 грн.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд відзначає, що рішення №112050000/2013/000558/2 від 05.07.2013 р. про коригування вартості товару, яке скасоване постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16.12.2013 р. у справі №808/8051/13-а, не має жодного відношення до рішення про коригування митної вартості товару №112050000/2014/000016/2, оскільки товар за цими рішеннями поставлявся за зовсім іншими інвойсами а документами, що підтверджується графою 44 митних декларацій.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що встановлена в судовому порядку неправомірність відмови у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю у справі №808/8051/13-а, стосувалася виключно випадку подання позивачем митної декларації №112050000/2013/017476.

При цьому, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього державного органу, що має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять, а позивачем належними та допустимими доказами не доведено як факту оскарження в судовому порядку рішення про коригування митної вартості товару №112050000/2014/000016/2, так і факту визнання такого рішення відповідача 2 неправомірним у встановленому законом порядку.

Відтак, позивачем не доведено ні існування неправомірних дій відповідача 2 під час прийняття рішення №112050000/2014/000016/2, ні причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою держави та наявністю шкоди позивача.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог з викладених у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» правових підстав необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.04.2016 р.

Суддя В.П. Босий