РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016Справа №910/26894/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго» в особі філії «Шосткинський район електричних мереж» ПАТ «Сумиобленерго»

до 1. Кабінету Міністрів України

2. Казенного підприємства «Шосткинський казенний завод «Зірка»

про стягнення 2183023,55 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Кашира Л.О. - представник, довіреність №10-19/17-Д/83 від 30.06.2015 р.;

від відповідача 1: Золотухіна Г.О. - представник, довіреність №934/9/22-15 від 28.12.2015 р. (Тищенко А.В. - представник, довіреність №9.1-22/664 від 02.06.2015 р. - у судових засіданнях 28.12.2015 р., 26.01.2016 р. та 09.02.2016 р.);

від відповідача 2: не з'явились.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Сумиобленерго» в особі філії «Шосткинський район електричних мереж» ПАТ «Сумиобленерго» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України про стягнення заборгованості у розмірі 2 583 023,55 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 38 745,35 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору про постачання електричної енергії №396 від 03.03.2004 р. в частині своєчасної плати за отримані послуги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/26894/15 та призначено до розгляду на 12.11.2015 р.

Ухвалами Господарського суду м. Києва від 12.11.2015 р., 01.12.2015 р., 28.12.2015 р., 26.01.2016 р. та 09.02.2016 р. розгляд справи відкладався на 01.12.2015 р., 28.12.2015 р., 26.01.2016 р. та 09.02.2016 р. та 01.03.2016 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.12.2015 р. за власною ініціативою суду до участі у справі залучений відповідач 2 - Казенне підприємство «Шосткинський казенний завод «Зірка».

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.02.2016 р. за клопотанням позивача строк розгляду справи продовжено на п'ятнадцять днів.

У судові засідання 12.11.2015 р., 01.12.2015 р., 28.12.2015 р., 09.02.2016 р. та 01.03.2016р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник позивача у судове засідання 26.01.2016 р. не з'явився.

Про дату і час розгляду даної справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення: №059 та 067.

У судові засідання 12.11.2015 р., 28.12.2015 р., 26.01.2016 р., 09.02.2016 р. та 01.03.2016 р. з'явились уповноважені представники відповідача - 1.

Уповноважений представник відповідача-1 у судове засідання 01.12.2015 р. не з'явився.

Про дату і час розгляду даної справи відповідач-1 повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №001.

Уповноважений представник відповідача-2 у судові засідання 26.01.2016 р., 09.02.2016 р. та 01.03.2016 р. не з'явився.

Про дату і час розгляду даної справи 26.01.2016 р. та 01.03.2016 р. відповідач-2 повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №040 та №332 відповідно.

Копія ухвали суду від 26.01.2016 р., яка направлялась відповідачу 2 на адресу: 41100, Сумська область, м. Шостка, вул. Леніна, 36, на час проведення судового засідання 09.02.2016 р. не повернулась на адресу Господарського суду м. Києва.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №810, в якому зазначено, що станом на 08.02.2016 вказане поштове відправлення вручено адресату особисто.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 12.11.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником позивача подано клопотання №66-05/4381 від 09.11.2015 р. про долучення документів до матеріалів справи, в якому також повідомлено про відсутність в проваджені господарських судів України справи зі спору між ПАТ «Сумиобленерго» в особі філії «Шосткинський РЕМ» ПАТ «Сумиобленерго» і КП ШКЗ «Зірка» (та субсидіарним боржником - Кабінетом Міністрів України) про той же предмет і з тих же підстав та відсутність рішення цих органів з такого спору. Крім того, позивач повідомляє, що інших, крім зазначених у позовній заяві, правовідносин з відповідачем не існувало у минулому та не існує на даний час. Клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

До початку судового засідання 01.12.15 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва відповідачем 1 надано відзив на позов б/н від 30.11.2015 р., в якому відповідач - 1 заперечує проти позовних вимог та зазначає про ненадання позивачем доказів чи рішення суду, які підтверджують наявність боргу та неможливість його сплати казенним підприємством, а отже відсутні підстави для застосування субсидіарної відповідальності як такої. Окрім того Кабінет Міністрів України не є безпосереднім органом, до сфери управління якого належить КП ШКЗ «Зірка» та не несе відповідальності за його зобов'язаннями, отже відповідач - 1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив на позовну заяву б/н від 30.11.2015 долучено судом до матеріалів справи.

Також 22.01.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання № 66-05/185 від 18.01.2016 р. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 20.01.2016 р. у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" в особі філії "Шосткинський район електричних мереж" ПАТ "Сумиобленерго" про проведення судового засідання, призначеного на 26.01.2016 р. по справі № 910/26894/15 в режимі відеоконференції судом відмовлено.

Крім того, до початку судового засідання 26.01.16 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача - 2 надійшов відзив № 88-юр від 21.01.2016 р. на позовну заяву, в якому КП Шосткинський завод «Зірка» підтверджено, що станом на 19.01.2016 р. заборгованість за електроенергію за період з 23.06.2014 р. по 01.07.2015 р. становить 944 004,60 грн. (940 745,60 грн. - за активну електроенергію, 3 259,00 грн. - за перетікання реактивної електроенергії). Також відповідач - 2 погоджується з розміром інфляційних нарахувань в сумі 701 830,74 грн. та 3% річних в сумі 35 839,54 грн. Разом з тим, відповідач - 2 не погоджується щодо нарахування пені за період з 22.07.2014 р. по 21.06.2015 р. в розмірі 501 348,67 грн., вважаючи обґрунтованим нарахування пені за період з 22.07.2014 р. по 21.06.2015 р. в сумі 361588,01 грн..

Також Казенне підприємство «Шосткинський казенний завод «Зірка» просить задовольнити позовні вимоги частково та зменшити розмір штрафних санкцій, оскільки ним сплачено борг за 2014 рік, що підтверджується платіжними дорученнями №24 від 16.01.15 на суму 100 000,00 грн., №56 від 05.03.15 на суму 100 000,00 грн., №256 від 07.04.15 на суму 100 000,00 грн., №322 від 16.04.15 на суму 100 000,00 грн., №467 від 22.05.15 на суму 100 000,00 грн., №574 від 30.06.15 на суму 100 000,00 грн., №846 від 22.09.15 на суму 100 000,00 грн., №1016 від 30.10.15 на суму 100 000,00 грн., №1170 від 24.11.15 на суму 100 000,00 грн., тобто впродовж 2015 року, незважаючи на скрутне фінансове становище, що підтверджується звітом про фінансовий результат за 9 місяців 2015 р., погашено 900 000,00 грн., також підприємством постійно сплачуються поточні платежі. Відзив на позовну заяву № 88-юр від 21.01.2016 р. судом долучений до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 01.03.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли: пояснення №66-05/778 від 29.02.2016 р. та клопотання №66-05/779 від 29.02.2016 р. щодо надання відповідачем - 2 доказів. Зазначені документи долучені до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 01.03.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва позивачем подана заява № 66-05/780 від 29.02.16 р. про зменшення позовних вимог, в якій позивач повідомляє про сплату КП «ШКЗ «Зірка» за період з 30.06.15 р. по 24.1.15 р. 400000,00 грн. за спожиту активну електричну енергію та просить суд стягнути з Кабінету Міністрів України на користь філії «Шосткинський район електричних мереж» ПАТ «Сумиобленерго» заборгованість за перетікання реактивної електроенергії в сумі 3 259,00 грн., пеню в сумі 501 348,67 грн., 3% річних на суму 35 839,54 грн., витрат з урахуванням встановленого індексу інфляції на суму 701 830,74 грн. та заборгованість за спожиту активну електричну енергію на суму 940 745, 60 грн., судовий збір у розмірі 38 745,35 грн.. Заява долучена судом до матеріалів справи.

Суд зазначає, що згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.11 р. (далі - Постанова № 18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, судом прийнято заяву №66-05/780 від 29.02.2016 р. про зменшення позовних вимог до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 01.03.2016 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2. Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача - 2 в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач - 2 не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, беручи до уваги те, що представник позивача та відповідача 1 проти розгляду справи за відсутності представника відповідача 2 не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача - 2, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представників позивача та відповідача 1 було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 01.03.2016 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, з урахуванням заяви про зменшення суми позовних вимог, відповів на питання суду.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні 01.03.2016 р. заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача 1, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, між Відкритим акціонерним товариством «Сумиобленерго», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сумиобленерго» (позивач у справі, постачальник - за договором) та Шосткинським казенним заводом «Зірка», правонаступником якого є Казенне підприємство «Шосткинський казенний завод «Зірка» (відповідач у справі, споживач за договором) було укладено Договір про постачання електричної енергії №396 від 03.03.2004 р. (далі - Договір), згідно умов якого постачальник зобов'язується постачати електричну енергію споживачу, а Споживач оплачує постачальнику вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору та додатками до Договору, що є невід'ємними частинами (п.1 Договору).

Розділами 2 - 8 Договору сторони узгодили обов'язки та права сторін, їх відповідальність, порядок визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, порядок обмеження та припинення електропостачання, облік електроенергії та порядок розрахунків тощо.

Згідно п. 9.5 Договору він набирає чинності з дня його підписання та діє до 31 грудня 2004 року, а в частині розрахунків до повного їх завершення. Цей Договір вважається щорічно продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про розірвання цього договору або його перегляд.

Вказаний договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб.

Також, між сторонами було укладено ряд додаткових угод, зокрема, Додаткова угода №8 від 03.08.2011 р. та Додаткова угода №11 від 09.04.2014 р., відповідно до якої було Додаток №4 «Порядок розрахунків» викладено у новій редакції.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, який підпадає під правове регулювання норм § 5 глави 54 Цивільного кодексу України та § 3 глави 30 Господарського кодексу України.

Окрім того суд зазначає, що відносини між постачальником та споживачем регулюються спеціальним законодавством у сфері енергопостачання, а саме Законом України «Про засади функціонування ринку електричної енергії України» та Законом України «Про електроенергетику», відповідно до ст. 1 якого енергією є електрична енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Згідно ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватись вимог нормативно - правових документів та договору про постачання енергії.

Згідно з п. 5.1 Правил користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28, договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без дозволу не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Нормами частини 2 статті 714 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно приписів ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 275 Господарського процесуального кодексу України окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються Законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику".

Частинами першою і другою статті 275 передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

У відповідності до норм частини 6 та частини 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Згідно з п. 10.2 ПКЕЕ споживач електричної енергії зобов'язаний, зокрема: користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів); оплачувати обсяг спожитої електричної енергії, а також здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та рахунків, виставлених на підставі актів про порушення цих Правил та умов договору; додержуватись вимог нормативно-технічних документів та умов договорів; забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок згідно з вимогами нормативно-технічних документів та нормативно-правових актів законодавства України; забезпечувати функціонування власних розрахункових засобів обліку електричної енергії відповідно до вимог нормативно-технічних документів та паспортних даних заводу-виробника відповідних засобів обліку; своєчасно вживати відповідних заходів для усунення виявлених порушень; забезпечувати збереження і цілісність встановлених на його території (у його приміщенні) розрахункових засобів обліку електричної енергії та пломб (відбитків їх тавр) відповідно до акта про пломбування; не допускати безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача, а також відшкодовувати збитки, завдані постачальнику електричної енергії (електропередавальній організації), у разі виявлення безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача.

Облік електроенергії, спожитої споживачем та(або) субспоживачами, приєднаними до електричних мереж споживача, здійснюються згідно з вимогами ПУЕ та ПКЕЕ (п. 7.1 Договору).

Відповідно до п.1.2 ПКЕЕ плата за перетікання реактивної електроенергії - це плата за послуги, які електропередавальна організація або власник технологічних електричних мереж змушені надавати споживачу, якщо він експлуатує незбалансовані електроустановки.

У відповідності до п.п. 2.2.3, 2.2.4 Договору споживач зобов'язується: оплачувати постачальнику вартість електричної енергії та інші нарахування, згідно з умовами Додатку №4 «Порядок розрахунків»; здійснювати оплату за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно з додатком № 5 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної енергії».

Зокрема, Додатком № 4 до Договору сторони погодили «Порядок розрахунків».

Відповідно до п. 1 додатку № 4 до Договору розрахунковим вважається період з 22 числа місяця до 21 числа наступного місяця включно.

Покази розрахункових засобів обліку відповідно до Переліку об'єктів і точок комерційного обліку фіксуються споживачем 22 числа кожного місяця та оформляються «Актом прийняття-передавання електричної енергії» у 2-х примірниках. по одному для кожної сторони та надаються постачальнику уповноваженою особою споживача, не пізніше наступного дня. В день отримання «Акту прийняття-передавання електричної енергії» постачальник зобов'язаний надати, а уповноважена особа споживача зобов'язана прийняти розрахункові документи на оплату електричної енергії, що передбачені цим Договором.

Розрахунки за активну електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника.

За дату оплату приймається дата зарахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника.

Згідно п. 2 Додатку № 4 обсяг фактично спожитої за розрахунковий період активної електричної енергії, з урахуванням розрахункової величини втрат на ділянці мережі від місця встановлення засобів обліку до межі балансової належності електромереж, визначається відповідно до «Акту прийняття-передавання електричної енергії».

За умовами п. 7.8 Договору на підставі показів засобів обліку електричної енергії можуть бути оформлені такі документи: акт про обсяги переданої електричної енергії за формою додатку № 2 до цього Договору; акт результатів замірів електричної потужності. За наявності вводів на різних ступенях напруги та різних системах обліку покази надаються окремо за кожною точкою обліку.

Оплата рахунків за спожиту активну електроенергію, за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, оплата рахунків за перетікання реактивної електроенергії, 3% річних, пеня, інфляційні нарахування згідно з умовами цього Договору здійснюється на підставі самостійно отриманих у постачальника рахунків протягом 5 операційних днів з дня їх отримання.

Згідно п.3.1 Додатку № 4 до Договору обсяг електричної енергії, які підлягають оплаті, визначаються за показаннями розрахункових засобів обліку електричної енергії

Пунктом 4 Додатку №4 до Договору передбачено, що згідно даних «Акту прийняття - передавання електричної енергії», з урахуванням розрахункової величини втрат, за зверненням споживача обсяг фактично спожитої активної електроенергії та перетікання реактивної електроенергії фіксується в «Акті про використану електричну енергію», два примірники яких постачальник подає споживачу. Останній має повернути один примірник погодженого «Акту про використану електричну енергію» в наступному розрахунковому періоді

Сума коштів, які має оплатити споживач за спожиту в розрахунковому періоді електричну енергію визначається наступним чином: обсяг переданої (спожитої) електричної енергії між датами зняття показів засобів обліку розкладається відповідно до тривалості дії протягом розрахункового періоду кожного з тарифів, після чого величина коштів, які має сплатити споживач, визначається як сума добутків тарифів на відповідні їм обсяги електричної енергії (п.5 Додатку №4 до Договору).

Згідно п.7 Додатку №4 до Договору перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначається за результатами підсумків розрахункового періоду, на підставі підтвердженого сторонами Додатка 2 «Акт прийняття-передавання електричної енергії». Рахунок на оплату двократної вартості перевищення споживач отримує у постачальника.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, на виконання умов вищезазначеного Договору та Додатку №4 до Договору постачальник в повному обсязі та належним чином виконав свої зобов'язання, що підтверджується підписаними з обох сторін актами про обсяги переданої споживачу (спожитої споживачем) електричної енергії за період з 22 травня 2014 року по 21 червня 2015 року, копії яких долучені до матеріалів справи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов вищезазначеного Договору за період з 22.06.2014 р. по 21.05.2015 р. включно позивачем здійснене постачання активної електроенергії споживачеві на загальну суму 6 074 898,28 грн., за період з 22.06.2014 р. по 21.05.2015 р. реактивної електроенергії на суму 18 179,87 грн., в оплату якої позивачем були виставлені та отримані відповідачем відповідні рахунки, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Заперечень щодо факту отримання та обсягів поставленої позивачем активної та реактивної електроенергії за вказаними рахунками сторонами суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів та термінів постачання активної та реактивної електроенергії, доказів опротестування даних, зазначених в рахунках за період з 22.05.2014 р. по 21.06.2015 р. до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ПАТ «Сумиобенерго» в особі філії «Шосткинський район електричних мереж» ПАТ «Сумиобленерго» умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, судом встановлено, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з постачання електроенергії, обумовлені Договором, а відповідачем, у свою чергу, прийнято та спожито активну та реактивну електроенергію без будь - яких зауважень.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Проте, як стверджує позивач, в порушення умов Договору відповідач 2 свої договірні зобов'язання щодо перерахування коштів за перетікання реактивної електроенергії на суму 3 259,00 грн. та за спожиту активну електричну енергію на суму 940 745, 60 грн. в обумовлені Договором строки (терміни) належним чином та в повному обсязі не здійснив, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача - 2 з вимогою: №66-05/2189 від 14.07.2015 р., копія якої наявна у матеріалах справи, та відповідно до якої просив відповідача - 2 сплатити заборгованість, що складає 2 583 023,55 грн. (1 344 004,60 грн. - заборгованість за використану активну електроенергію, 501 348,67 - пеня, 35 839,54 грн. - відсотки річних, 701 830,74 грн. - інфляційні втрати).

За матеріалами справи судом встановлено, а також підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що відповідачем - 2 здійснено оплату спожитої активної електроенергії на суму 5134152,68 грн. та реактивної електроенергії на суму 14920,90 грн., всього в сумі 5 149 073,58 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями виписок банку та платіжних доручень.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо оплати у встановлений термін спожитого обсягу за перетікання реактивної електроенергії на суму 3 259,00 грн., та заборгованість за спожиту активну електричну енергію на суму 940 745, 60 грн., всупереч вимогам господарського та цивільного законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, а отже у відповідача утворилась заборгованість за спожиту електроенергію в зазначеному вище розмірі, які позивач просив стягнути в позовній заяві та заяві про зменшення розміру позовних вимог.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору про постачання електричної енергії №396 від 03.03.2004 р. про постачання електричної енергії та Додаткових угод до нього або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору та Додаткових угод на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

При цьому суд зазначає, що згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами.

У разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Зокрема, в наданому відзиві відповідач 2 визнає факт наявності заборгованості за Договором в сумі 944 004,60 грн., з яких 940 745,60 грн. - за активну електроенергію, 3 259,00 грн. - за перетікання реактивної електроенергії. Також, відповідач - 2 погоджується з розміром інфляційних нарахувань в сумі 701 830,74 грн. та 3% річних в сумі 35 839,54 грн..

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений термін, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з Казенного підприємства «Шосткинський казенний завод «Зірка» заборгованості за спожиту активну та реактивну електроенергію та підлягає задоволенню у розмірі 940 745,60 грн. та 3259,00 грн. відповідно.

Щодо звернення позивачем з позовними вимогами до Кабінету Міністрів України враховуючи відсутність відповіді на вимогу та непогашення заборгованості з боку КП ШКЗ "Зірка", оскільки, на думку позивача держава в особі Кабінету Міністрів України як органу, до сфери управління якого входить це казенне підприємство, повинна нести повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями вказаного підприємства в силу частини 7 статті 77 Господарського кодексу України суд зазначає, що казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України (ч. 2 ст. 76 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (далі - КМ України) може утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати відповідно до закону державні господарські об'єднання, підприємства, установи та організації, зокрема для здійснення окремих функцій з управління об'єктами державної власності, а також відповідно до законодавства координує та контролює діяльність зазначених державних господарських об'єднань, підприємств, установ та організацій.

Так, КП ШКЗ «Зірка» був утворений постановою КМ України від 30.06.1998 р. № 987 «Про перетворення державних підприємств у казенні» шляхом перетворення із Шосткинського заводу «Зірка» без зміни його належності до сфери управління Міністерства промислової політики, до якої він належав згідно із постановою КМ України від 06.04.1998 р. №453.

29.12.2010 р. Кабінет Міністрів України виніс постанову №1221, якою було вирішено утворити державний концерн «Укроборонпром» (далі - Укроборонпром) та включити до його складу ряд державних підприємств. Казенне підприємство «Шосткинський казенний завод «Зірка» увійшло до складу Укроборонпрому відповідно до постанови КМ України від 06.04.2011 р. №347 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 р. № 1221».

Постановою від 31.08.2011 р. №993 Кабінетом Міністрів України вирішено передати в управління Укроборонпрому підприємства, які були раніше включені до його складу, зі сфери управління Міністерства промислової політики, яке було реорганізоване відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 р. № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади».

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» визначено, що Укроборонпром є уповноваженим суб'єктом господарювання з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону об'єктом управління є майно державних підприємств оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенних підприємств, які входять до складу державного концерну «Укроборонпром».

З огляду на викладене, Казенне підприємство «Шосткинський казенний завод «Зірка» перебуває в управлінні державного концерну «Укроборонпром», який є суб'єктом управління, однак останній не має статусу органу, до сфери управління якого входить КП ШКЗ «Зірка», та згідно п. 8 статуту Укроборонпрому, не несе відповідальності за зобов'язаннями його учасників, зокрема, відповідача 2 у справі.

За приписами статті 76 Господарського кодексу України казенне підприємство є юридичною особою, має відповідні рахунки в установах державного банку, печатку із своїм найменуванням, а майно закріплюється за ним на праві оперативного управління.

Відповідно до частини 7 статті 77 Господарського кодексу України казенне підприємство відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями казенного підприємства.

Порядок застосування субсидіарної відповідальності передбачено статтею 619 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 619 Цивільного кодексу України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Згідно з частиною 2 статті 619 Цивільного кодексу України до пред'явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред'явити вимогу до основного боржника. Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред'явлену вимогу, кредитор може пред'явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

За приписами частини 4 статті 619 Цивільного кодексу України особа, яка несе субсидіарну відповідальність, повинна до задоволення вимоги, пред'явленої їй кредитором, повідомити про це основного боржника, а у разі пред'явлення позову, - подати клопотання про залучення основного боржника до участі у справі. У разі недотримання цих вимог особою, яка несе субсидіарну відповідальність, основний боржник має право висунути проти регресної вимоги особи, яка несе субсидіарну відповідальність, заперечення, які він мав проти кредитора.

Отже, зі змісту вказаних правових норм вбачається, що субсидіарна відповідальність застосовується за наслідками невиконання основним боржником зобов'язання та у випадку якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред'явлену вимогу.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 31.03.14 р. у справі № 910/1697/13.

У зв'язку з цим суд вважає за необхідне звернути увагу, що для притягнення Кабінету Міністрів України до субсидіарної відповідальності необхідно з'ясувати, чи дійсно у КП ШКЗ "Зірка" відсутні грошові кошти, необхідні для виконання грошових зобов'язань, а також визначити причини відсутності на рахунках КП ШКЗ "Зірка" таких грошових коштів. Оскільки за загальним правилом кожна особа має право на захист свого права лише в разі його порушення, невиконання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 1 ГПК України), звернення до господарського суду з позовом про покладення на Кабінет Міністрів України субсидіарної відповідальності має здійснюватись за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду відповідача, і лише наявність доказів відмови КП ШКЗ "Зірка" у погашенні заборгованості дають підстави вважати про наявність спору про право.

Окрім цього суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності/недостатності коштів КП ШКЗ "Зірка" для сплати заборгованості за спожиту активну та реактивну електричну енергію або відмови відповідача 2 від погашення наявної заборгованості, за умови здійснення КП ШКЗ "Зірка" оплати наявної заборгованості частинами, зокрема, погашення в 2015 р. заборгованості в сумі 900 000,00 грн., отже, враховуючи майновий стан відповідача 2 та ступінь виконання зобов'язання КП ШКЗ "Зірка", суд зазначає про відсутність підстав для визнання Кабінету Міністрів України тим державним органом, в особі якого держава несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями КП ШКЗ «Зірка» відповідно до ч. 7 ст. 77 ГК України та задоволення позовних вимог позивача про стягнення з Кабінету Міністрів України заборгованості з оплати спожитої КП ШКЗ «Зірка» активної та реактивної електричної енергії, а також нарахувань на вказану заборгованість.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно умов п. 4.2.1 Договору за внесення платежів, передбачених п.п.2.2.3-2.2.4 Договору з порушенням термінів, визначених додатком № 4 «Порядок розрахунків», споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. Сума пені зазначається в окремому рахунку.

За умовами п.10 Додатку № 4 до Договору у разі несвоєчасної оплати обумовлених даним порядком платежів, постачальник проводить споживачу нарахування за весь час прострочення: пені 2,5% за кожен день прострочення, враховуючи день фактичної оплати, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від розміру простроченого платежу за кожен день прострочення; 3% річних з простроченої суми. При цьому сума боргу за спожиту електроенергію повинна бути сплачена споживачем з урахуванням встановленого індексу інфляції. Пеня, 3% річних та інфляційні сплачуються на поточний рахунок постачальника, який зазначається у відповідних рахунках.

Крім того відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем - 2 виконання зобов'язання щодо оплати за спожиту активну та реактивну електроенергію у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 501348,67 грн. за період 22.07.14 р. по 21.06.15 р., проценти річних в сумі 35839,54 грн. за період 22.07.14 р. по 21.06.15 р. та 701830,74 грн. інфляційних нарахувань за період травень 02.07.14 р. - 21.05.15 р., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків та заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

При цьому суд зазначає, що за змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Зокрема, як зазначено в пункті 2.5 Постанови № 14 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, за висновками суду, положеннями п. 4.2.1 Договору та п. 10 Додатку № 4 до Договору щодо нарахування пені за кожен день прострочення платежу враховуючи день фактичної оплати визначена інша (більша) тривалість періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постановою №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись у визначеному Договором порядку загальному порядку за весь період здійсненого позивачем нарахування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.04.15 р. у справі № 3-53гс15.

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9 Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків річних та інфляційних нарахувань судом встановлено, що розмір процентів річних та інфляційних нарахувань, перерахований судом у відповідності до умов Договору та положень законодавства в межах визначеного позивачем періоду становить 37313,18 грн. процентів річних та 736229,19 грн. втрат від інфляції, що є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині процентів річних та втрат від інфляції, тому позовні вимоги в частині стягнення процентів річних та втрат від інфляції за несвоєчасну оплату спожитої електроенергії підлягають задоволенню в сумах, нарахованих позивачем, а саме 35839,54 грн. процентів річних та 701830,74 грн. втрат від інфляції.

Розмір пені, перерахований судом у відповідності приписів чинного законодавства та умов Договору, в межах визначеного позивачем періоду нарахування, становить 514 552,83 грн., що є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині пені, отже позовні вимоги в цій частині розглядаються судом в сумі, заявленій позивачем - 501348,67 грн..

При цьому судом встановлено, що КП ШКЗ "Зірка" у відзиві заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій за порушення строку оплат спожитої активної та реактивної електроенергії суд зазначає, що відповідно до статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 233 Господарського кодексу України також встановлює, що у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України надає суду право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно п. 3.17.4. Постанови № 18 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших, передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом. У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

За приписами ч.4 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як встановлено судом, обґрунтовуючи подану заяву відповідач 2 посилався на збитковість господарської діяльності Казенного підприємства «Шосткинський казенний завод «Зірка» та скрутний фінансовий стан останнього. Зокрема, за твердженнями сотаннього, настання важного фінансового стану сталось внаслідок неотримання відповідачем 2 як казенним підприємством державного замовлення, а також високого податкового та фінансового навантаження. На підтвердження свого клопотання КП ШКЗ «Зірка» надано копію звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 9 місяців 2015 р..

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що згідно діючої редакції Статуту Казенне підприємство Шосткинський казенний завод «Зірка» засноване на державній власності регулювання, контроль та координація діяльності якого здійснюється Державним концерном «Укроборонпром» як уповноваженим суб'єктом господарювання з управління об'єктами державної власності в оборонно - промисловому комплексі, тобто є суб'єктом господарювання державного сектору економіки України та відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.04 р. № 1734 входить до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, приймаючи до уваги значний розмір наявної заборгованості відповідача та надані останнім відомості про фінансовий стан, зважаючи на часткове погашення заборгованості відповідачем, суд, враховуючи інтереси обох сторін у справі, з огляду на обов'язковість виконання рішення суду, керуючись ч. 1 ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України, п. 3 ст. 83 ГПК України прийшов до висновку про можливість зменшення на 50% розміру заявленої до стягнення пені та задоволення позову в цій частині в розмірі 250674,34 грн. пені.

При цьому суд звертає увагу, що зменшення розміру нарахованих позивачем та заявлених до стягнення процентів річних та інфляційних нарахувань чинним законодавством не передбачено.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем 2 не спростований, з огляду на визнання позову відповідачем 2 в частині основного боргу процентів річних та втрат від інфляції в повному обсязі та частково в частині пені, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Приймаючи до уваги, що спір виник з вини відповідача та частина суми заборгованості сплачена відповідачем після порушення провадження у справі, суд приходить до висновку, що відповідно до відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача, враховуючи зменшення розміру позовних вимог.

При цьому судом враховано п.2.4 Постанови № 14, згідно положень якого розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК), судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Казенного підприємства «Шосткинський казенний завод «Зірка» (вул. Леніна, 36, м. Шостка, Сумська область, 41100, код 14315351) на користь Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" (вул. Д.Коротченка, 7, м. Суми, 40035, код 23293513) в особі філії «Шосткинський район електричних мереж» Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" (вул. Воровського, 68, м. Шостка, Сумська область, 41100, код 37785255)

- на п/р 8325 в СФ ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 337546 - 3259,00 грн. боргу за перетікання реактивної електроенергії, 250674,34 грн. пені, 35839,54 грн. процентів річних, 701830,74 грн. втрат від інфляції та 32745,35 грн. судового бору;

- на п/р 10 ТВБВ № 10018/088 філії - Сумське обласне управління АТ «Ощадбанк» м. Шостка, МФО 337568 - 940745,60 грн. заборгованості за спожиту активну електроенергію.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 05 квітня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення.

Суддя А.М.Селівон