ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2016 р. Справа № 914/1806/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Михалюк О.В.

суддів Мельник Г.І.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙСІПІ УКРАЇНА»

на рішення господарського суду Львівської області від 26.11.2015р.

у справі № 914/1806/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙСІПІ УКРАЇНА», м.Київ

до відповідача ОСОБА_2 підприємства «ТІЗ-КАРБОГАЗ», м.Глиняни Золочівського району Львівської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Карбон-Діоксайд», м.Львів

про стягнення заборгованості в сумі 183 575,08 грн.,

з участю представників:

від скаржника ОСОБА_3

від відповідача ОСОБА_4

від третьої особи не з»явився

В ході судового засідання сторонам права і обовязки, передбачені ст.22 ГПК України розяснені.

Відводів складу суду в порядку статті 20 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось. Заяв про технічну фіксацію судового процесу від учасників судового процесу не надходило, у зв»язку із чим хід судового засідання фіксується у протоколі судового засідання.

Третя особа належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, однак повноважних представників в засідання не скерувала, в звязку з чим колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі доказами.

15.02.2016р. скаржником Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЙСІПІ УКРАЇНА» подано клопотання про зупинення провадження у справі та скерування матеріалів справи до органу досудового слідства Головного управління Національної поліції у Львівській області, оскільки вважає, що встановлення органами досудового слідства факту поставки товару відповідачу, насплата за який є предметом стягнення по даній справі має безпосереднє значення для вирішення спірного питання щодо стягнення заборгованості. Крім того, скаржник зазначає, що до матеріалів справи долучено документи, які свідчать про те, що факт поставки фактично відбувся, однак відповідач та третя особа цей факт заперечують, що може свідчити про незаконне привласнення майна та має досліджуватись в межах кримінального провадження.

Розглянувши подане клопотання колегія суддів дійшла висновку про його відхилення, враховуючи наступне:

Статтею 79 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою у випадках: 1) призначення господарським судом судової експертизи; 2) надсилання господарським судом матеріалів прокурору або органу досудового розслідування; 3) заміни однієї з сторін її правонаступником внаслідок реорганізації підприємства, організації. Застосування частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України є для господарського суду обов'язковим, інший вид зупинення провадження у справі є факультативним і запроваджується, у тому числі, у випадку надсилання господарським судом матеріалів прокурору або органу досудового розслідування на розсуд суду з врахуванням усіх обставин справи.

Як вбачається зі змісту поданого клопотання, скаржник в якості підстави для зупинення провадження у справі, з посиланням на статтю 79 Господарського процесуального кодексу України, зазначив лише обставини, викладені в апеляційній скарзі. Відтак, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для зупинення апеляційного провадження.

В судове засідання 28.03.2016р. скаржником Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЙСІПІ УКРАЇНА» подано клопотання про відкладення розгляду справи з метою прийняття слідчим процесуального рішення щодо витребування матеріалів даної справи в межах кримінального провадження, яке колегією суддів апеляційної інстанції також відхилено, оскільки слідчий органу досудового розслідування не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами господарської справи та отримання з неї копій необхідних документів для вчинення дій в межах кримінального провадження.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Рішенням господарського суду Львівської області від 26.11.2015р. у справі № 914/1806/15 (головуючий суддя Сухович Ю.О., судді Мазовата А.Б., Кітаєва С.Б.) відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙСІПІ УКРАЇНА», м.Київ до ОСОБА_2 підприємства «ТІЗ-КАРБОГАЗ», м.Глиняни Золочівського району Львівської області про стягнення 183575,08 грн. заборгованості.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЙСІПІ УКРАЇНА» подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати згадане рішення, посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, враховуючи наступне:

· Судом першої інстанції зроблено безпідставний висновок про те, що належним доказом поставки товару може бути виключно підписана зі сторони відповідача видаткова накладна. Натомість скаржник вважає, що надав суду достатньо належних і допустимих доказів того, що поставка згідно укладеного між позивачем та відповідачем договором відбулась і заборгованість по неоплаченій поставці підлягає стягненню з відповідача;

· Безпідставно судом не взято до уваги документи, які було витребувано з Золочівської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, а саме податкові декларації відповідача за липень та серпень 2013 року, які підтверджують позицію позивача про те, що по всіх поставках, заборгованість по яких є предметом даного спору, відповідні суми ПДІВ по них включено до податкового кредиту;

· Невірним є висновок суду першої інстанції про те, що платіжним дорученням № 394 від 02.08.2015р. в сумі 150000,00 грн. відповідач здійснив авансовий платіж, оскільки в призначенні платежу цього платіжного доручення зазначено «оплата за вуглекислоту»;

· На думку скаржника відповідачем не перевищено ліміт по договору, оскільки, по-перше, пунктом 10.2 договору визначено, що цей договір діє впродовж трьох років з дати його укладення та автоматично продовжує свою дію на кожний наступний рік за відсутності заперечень сторін. Жодного заперечення відповідача щодо припинення договору не було, а, по-друге, позивачем долучено до матеріалів справи акти звірок по проведених поставках, які свідчать про те, що об»єми поставок були втричі більші ніж зазначалися відповідачем, належним чином оплачені;

· На думку скаржника, надані позивачем документи повністю спростовують позицію третьої особи щодо відсутності поставок товару та свідчать про те, що товар не передавався ТзОВ «Торговий дім «Карбон-Діоксайд», а безпосередньо ним вивозився та передавався відповідачу.

Наводить скаржник і інші доводи, що є, на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

07.02.2012р. між ТзОВ ЕЙСІПІ УКРАЇНА (постачальник) та ПП ТІЗ-КАРБОГАЗ (покупець) укладено договір № ACP/LV/013/2012 (далі по тексту договір), згідно умов якого постачальник здійснює регулярне постачання покупцеві рідкого двоокису вуглецю (далі по тексту - товар) у партіях, а покупець здійснює його прийом та своєчасну оплату на умовах цього договору.

У відповідності до п.3.1. п.3.3. договору, загальна кількість товару, який покупець купує у постачальника становить 300 тон на рік, починаючи з 07.02.2012 року. Точна кількість товару, розподіл цієї кількості за окремим місяцями визначаються сторонами у Специфікації, яка є невід'ємною частиною цього договору. Графік поставки товару в межах кожного окремого місяця та розмір окремих партій узгоджується сторонами не пізніше, ніж за десять робочих днів до початку відповідного місяця шляхом обміну відповідними листами по факсу або електронною поштою. Сторони можуть домовитися про замовлення додаткової кількості товару шляхом укладення доповнень до специфікації.

Згідно з п.5.1. договору, покупець здійснює прийом поставленого йому постачальником товару на підставі видаткової накладної. Взамін постачальнику надається оригінал довіреності на одержання товару уповноваженою особою покупця, яка також підписує примірник товарно-транспортної накладної для постачальника.

Як визначено сторонами у п.5.2. договору, супровідними документами, що підтверджують факт поставки товару і мають звітний характер для сторін вважаються товарно-транспортна накладна, видаткова накладна та рахунок-фактура постачальника.

Відповідно до п. 4.2 договору, право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін накладної, яка засвідчує момент отримання товару.

Згідно із п. 4.1. договору, постачальник поставляє покупцю товар на умовах здійснює поставку товару на умовах DDU м.Луцьк, 43010, вул. Рівненська, 42 згідно правил ІНКОТЕРМС 2010 року. Постачання товару покупцю здійснюється спеціалізованою дорожньою цистерною постачальника та приймається покупцем в його спеціалізовану ємність, що передбачена для тривалого зберігання товару і збереження його якісних показників та відповідає вимогам по завантаженню товару вказаної якості.

Відповідно до п. 6.4 договору, покупець здійснює оплату за поставлену партію товару на банківський рахунок постачальника протягом 30 днів після поставки, згідно рахунку-фактури.

Пунктом 10.2 договору передбачено його дію впродовж трьох років з дати його укладення. За відсутності заперечень сторін договір автоматично подовжує свою дію на кожний наступний рік.

31.05.2012р. між сторонами було підписано додаток № 3 до договору у відповідності до якого, з 01.06.2012 року ціна однієї тони двоокису вуглецю з постачанням у Львів на умовах DAP складає 1704,00 грн.

Позивач покликається на те, що згідно договору відповідачу поставлено товар на загальну суму 143 216,23 грн. згідно накладних № 540 від 09.07.2013р. на суму 40 296,07 грн., № 628 від 29.07.2013р. на суму 30 910,56 грн., № 630 від 29.07.2013р. на суму 15 948,00 грн., № 642 від 31.07.2013р. на суму 28 252,32 грн. та № 656 від 04.08.2013р. на суму 27 809,98 грн., на загальну суму 143216,23 грн., які оплачені частково, на суму 58 312,05 грн. Відтак, за розрахунками позивача основний борг складає 84 904,18 грн.

Як зазначає позивач, факт поставки товару підтверджується також актами здачі-приймання робіт (надання послуг) по договору №2/11 від 01.03.2011р. про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, зокрема актами №ОУ-0000109 від 15.07.2013р.; №ОУ-0000116 від 31.07.2013р., №ОУ-0000118 від 05.08.2013р. та розшифровками по них.

Вказані акти здачі-приймання робіт (надання послуг) підписані між позивачем та експедитором по перевезенню рідкого двоокису вуглецю, згідно договору №2/11 про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом від 01.03.2011р. ТзОВ Торговий дім Карбон-Діоксайд.

Позивач зазначає, що ним неодноразово скеровувались претензії від 03.09.2013р. № 153 та від 15.03.2014р. №52 про сплату заборгованості по договору ACP/LV/013/2012 від 07.02.2012р. в сумі 84 904,18 грн., які залишені без відповіді та задоволення.

На підставі ст.625 ЦК України позивач нарахував відповідачу 61 958,29 грн. втрат від інфляції та на підставі п.7.2. договору 36 712,61 грн. пені.

Відтак, позивач просив стягнути з відповідача 183 575,08 грн. з яких 84 904,18 грн. основний борг, 36 712,61 грн. пеня та 61 958,29 грн. інфляційні нарахування.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, але при укладенні договору сторони повинні керуватися вимогами Цивільного кодексу України, іншими актами цивільного законодавства.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 ЦК України).

Згідно ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.8 ст.193 ГК України управнена сторона, приймаючи виконання господарського зобов'язання, на вимогу зобов'язаної сторони повинна видати письмове посвідчення виконання зобов'язання повністю або його частини. Відповідно до цієї норми таким письмовим посвідченням є письмовий документ, який складений згідно з вимогами чинного законодавства і посвідчує виконання зобов'язання.

Чинне законодавство встановлює обов'язкові вимоги до документів (за формою та змістом), що мають підтверджувати виконання господарських зобов'язань. Загальні вимоги до вказаних документів встановлені у ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, а також у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстрованого Мінюстом України 05.06.1995 р. за №168/704 (відповідними змінами та доповненнями), де визначені обов'язкові реквізити первинних документів. Крім того, до первинних документів включаються додаткові реквізити в залежності від характеру операції.

Відповідно до ст.1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні та п.2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Для надання їм юридичної сили і доказовості первинні документи мають містити обов'язкові реквізити за п.2.4 цього Положення, зокрема посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, згідно з ч.2 ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні та п.2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно ч.1 п.2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначено, зокрема, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Надані позивачем суду видаткові накладні № 540 від 09.07.2013р. на суму 40 296,07 грн., № 628 від 29.07.2013р. на суму 30 910,56 грн., № 630 від 29.07.2013р. на суму 15 948,00 грн., № 642 від 31.07.2013р. на суму 28 252,32 грн. та № 656 від 04.08.2013р. на суму 27 809,98 грн., виконані на паперових носіях і при цьому не містять будь-яких відомостей про представника покупця/відповідача і його підпису, печатки відповідача.

Складені таким чином видаткові накладні не можуть бути доказом того, що господарська операція, в даному випадку передача/прийняття товарів за договором поставки, фактично відбулась, і, відповідно вони не є належним доказом наявності зобов'язання відповідача перед позивачем за ст. 509 ЦК України та ст. ст. 173,193 ГК України.

Судом також враховано, що згідно умов п.4.2. договору право власності на товар переходить до покупця саме з моменту підписання уповноваженими представниками сторін накладної, яка засвідчує момент отримання товару.

У свою чергу, позивач у письмових поясненнях вказав, що відповідач умисно ухилився від належного оформлення вищезазначених видаткових накладних, оскільки в майбутньому переслідував ціль не проводити розрахунки за поставлений товар.

Разом з тим, позивач на вимогу суду не надав жодних доказів звернень до відповідача з приводу належного оформлення видаткових накладних. Представник позивача зазначав у судових засіданнях, що докази звернень відсутні, що в свою чергу ставить під сумнів факт здійснення поставки товару.

Крім того, позивач на вимогу суду не надав інших документальних доказів передбачених чинним законодавством України та умовами договору, зокрема, пунктами 3.2, 4.2, 5.1 та 5.2 договору № ACP/LV/013/2012 від 07.02.2012 р., які б могли підтвердити факт поставки товару, а саме заявок на товар, товарно-транспортних накладних на вантаж (шляхових листів), довіреностей відповідача, отриманих позивачем при переданні товару за видатковими накладними.

В судових засіданнях представник позивача пояснював, що вказані документи (довіреності на одержання ТМЦ, акти приймання-передачі, товарно-транспортні накладні, шляхові листи) при виконанні договору № ACP/LV/013/2012 від 07.02.2012 року між позивачем і відповідачем зазвичай не складались.

Натомість, у письмових поясненнях перевізника експедитора ТОВ Торговий дім Карбон-Діоксайд, котрий надавав позивачу транспортно-експедиційні послуги з перевезення вантажів автомобільним транспортом на підставі договору № 2/11 від 01.03.2011р., зазначено, що ТзОВ ЕЙСІПІ Україна не передавав, а експедитор ТзОВ ТД КАРБОН ДІОКСАЙД не приймав до перевезення вантаж за видатковими накладними № 540 від 09.07.2013р. на суму 40 296,07 грн., № 628 від 29.07.2013р. на суму 30 910,56 грн., № 630 від 29.07.2013р. на суму 15 948,00 грн., № 642 від 31.07.2013р. на суму 28 252,32 грн. та № 656 від 04.08.2013р. на суму 27 809,98 грн.

У своїх поясненнях ТзОВ ТД КАРБОН-ДІОКСАЙД також заперечив відвантаження ним товару за видатковими накладними №540 від 09.07.2013р. на суму 40 296,07 грн., № 628 від 29.07.2013р. на суму 30 910,56 грн., № 630 від 29.07.2013р. на суму 15 948,00 грн., №642 від 31.07.2013р. на суму 28 252,32 грн. та №656 від 04.08.2013р. на суму 27 809,98 грн., відповідачеві ПП ТІЗКАРБОГАЗ.

Судом також береться до уваги обмеження, щодо максимального обсягу поставки товару в кількості 300 тон на рік, передбачене п. 3.1. договору та додатком № 1 до договору Специфікацією від 07.02.2012 р.

Як вбачається із видаткових накладних №2 від 02.01.2013 р., №16 від 10.01.2013 р., № 27 від 18.01.2013 р., №63 від 06.02.2013 р., №138 від 28.03.3013 р., №195 від 24.04.2013 р., №198 від 25.04.2013 р., № 212 від 29.04.2013 р., № 213 від 29.04.2013 р., № 221 від 01.05.2013 р., № 223 від 02.05.2013 р., № 237 від 09.05.2013 р., № 244 від 11.05.2013 р., № 276 від 18.05.2013 р., №297 від 24.05.2013 р., № 318 від 30.05.2013 р., № 338 від 03.06.2013 р., № 361 від 06.06.2013 р., № 372 від 08.06.2013 р., , № 388 від 11.06.2013 р., № 389 від 12.06.2013 р., № 399 від 13.06.2013 р., №407 від 14.06.2013 р., № 412 від 16.06.2013 р. за період з 01.01.2013 року та з 07.02.2013 р. по 12.06.2013 р. та 16.06.2013р., які оформлені належним чином, максимальний обсяг поставки в кількості 300 тон було отримано відповідачем вже у червні 2013 року.

Водночас, позивач у своєму листі за вих.№ 133 від 05.08.2013 року повідомив відповідача про завершення річного обсягу поставки в обсязі 300 тон, необхідність письмового погодження отримання товару за новою ціною, зупинення поставок до прийняття нової ціни та наступні відвантаження товару на умовах попередньої оплати. При цьому, позивачем не надано доказів збільшення обсягу поставки шляхом внесення доповнення до специфікації (п.3.2 договору № ACP/LV/013/2012 від 07.02.2012р.) чи письмової згоди відповідача на отримання товару за новою ціною. Таким чином, поставка товару за накладними № 540 від 09.07.2013р. на суму 40 296,07 грн., № 628 від 29.07.2013р. на суму 30 910,56 грн., № 630 від 29.07.2013р. на суму 15 948,00 грн., №642 від 31.07.2013р. на суму 28 252,32 грн. та №656 від 04.08.2013р. на суму 27 809,98 грн., суперечить умовам договору №ACP/LV/013/2012 від 07.02.2012р. та не підтверджується жодними документами, складання яких передбачене чинним законодавством та договором поставки №ACP/LV/013/2012 (п.п. 3.2, 4.2, 5.1 5.2 договору).

Суд обгрунтовано не взяв до уваги посилання позивача щодо часткової оплати товару відповідачем за видатковими накладними № 552 від 09.07.2013 р. та №642 від 29.07.2013р., оскільки платіжним дорученням №394 від 02.08.2013 р. на суму 150 000,00 грн. з призначенням платежу "оплата за вуглекислоту згідно угоди №АСП/LV/013/2012 від 07.02.2012р." відповідачем було оплачено вартість фактично поставленого позивачем та прийнятого відповідачем товару за належним чином оформленими видатковими накладними (скріпленими підписами та печатками сторін) на суму 91 687,95 грн., а сума 58 312,05 грн. є переплатою, що може бути зарахована в рахунок оплати майбутніх поставок за договором № ACP/LV/013/2012 від 07.02.2012 року. Крім того, відповідач не позбавлений права на звернення до позивача із позовом про повернення суми переплати.

Судом підставно відхилені як недопустимі та неналежні докази поставки товару покликання позивача на лист №25/08 від 12.08.2013 р. та акт недостачі двоокису вуглецю при поставках на ТзОВ Асканія Флора, оскільки такі не належать до первинних бухгалтерських документів, складених сторонами, що підтверджують (фіксують) факт здійснення господарської операції.

Доводи позивача про відображення відповідачем у податковій звітності вказаної господарської операції не мають значення, оскільки такі дії мають односторонній характер, і в силу положень чинного законодавства безпосередньо первинні документи, виконані у встановленому чинним законодавством порядку, є підставою для формування фінансової та податкової звітності підприємства, а не навпаки. Тому допустимими доказами є видаткові накладні, підписані представниками обох сторін та інші документи, передбачені умовами договору (п.п. 3.2, 4.2, 5.1, 5.2).

За відсутності первинних документів як підстави для формування податкової звітності та відображення у ній вчинених господарських операцій, дані податкових накладних і декларацій, поданих до податкового органу, не можуть бути доказом відвантаження/отримання товару. Більше того, наявність податкової звітності передбачає можливість її корегування в майбутніх податкових періодах у разі самостійного виявлення платником податків помилок в поданих деклараціях (ст.50 Податкового кодексу України).

При цьому, подання відповідачем уточнюючого розрахунку за липень 2013 року та серпень 2013 року не суперечить вимогам чинного податкового законодавства України, такі дії відповідача відповідають нормам ст. 50 Податкового кодексу України, органом державної фіскальної служби України прийнято такі уточнюючі розрахунки, а відповідачем сплачено суму донарахованого зобовязання з податку на додану вартість та штраф до бюджету.

Пунктом 2 Інструкції про порядок реалізації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.96 року N 99 (що діяла на момент існування спірних правовідносин), встановлено, що товари, основні засоби та інші матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери відпускаються покупцям або передаються безоплатно тільки за довіреністю одержувачів. При виписуванні довіреності перелік цінностей, які належить отримати за нею (графа "Найменування цінностей" у бланку довіреності), наводиться обов'язково із зазначенням назви і кількості цінностей для одержання, незалежно від того, чи є такі відомості у документах на відпуск (наряді, рахунку, договорі, замовленні, угоді тощо) цінностей. Незаповнені рядки довіреності прокреслюються.

Таким чином, законодавством встановлені обов'язкові вимоги щодо документів, якими можуть бути підтверджені повноваження особи на отримання матеріальних цінностей та які є підставою для відпуску товарних цінностей.

За змістом Інструкції, забороняється відпускати товар у разі пред'явлення доручення, яке видано з порушенням встановленого порядку заповнення, тим більше, зовсім без доручень.

Згідно з п.15 Інструкції, відповідальність за дотримання постачальником встановленого порядку відпуску за довіреністю цінностей покладається на посадових осіб підприємства постачальника, які мають право підписувати первинні документи на відпуск цінностей.

Матеріали справи не містять відповідних довіреностей відповідача на одержання товару за накладними, складеними позивачем.

Надавши суду видаткову накладну № 540 від 09.07.2013 р. на суму 29 854,08 грн. з підписом та печаткою відповідача, позивач зазначав, що вказана накладна спростовує твердження відповідача про відсутність поставок від позивача за цей період.

Водночас, позивач не просив стягнути борг по ній, підтримуючи позовні вимоги в первісно заявленій сумі. Як вбачається з матеріалів справи, підставою заявлених позовних вимог є заборгованість по видаткових накладних № 540 від 09.07.2013р. на суму 40 296,07 грн. (та рахунок № 552 на суму 40 296,07 грн.), № 628 від 29.07.2013р. на суму 30 910,56 грн., № 630 від 29.07.2013р. на суму 15 948,00 грн., № 642 від 31.07.2013р. на суму 28 252,32 грн. та № 656 від 04.08.2013р. на суму 27 809,98 грн.

Слід зазначити, що позивач не позбавлений права звернутись, у передбаченому законодавством порядку, з окремим позовом щодо стягнення заборгованості за видатковою накладною № 540 від 09.07.2013 р. на суму 29 854,08 грн., оскільки вона не є предметом даного судового розгляду.

Враховуючи, специфіку товару (рідкий двуокис вуглецю), який постачався позивачем відповідачу по договору № ACP/LV/013/2012 від 07.02.2012р., транспортування якого потребує наявності спеціалізованого автотранспорту рідких та газоподібних вантажів, перевізником (експедитором) товару, був ТзОВ Торговий дім Карбон-Діоксайд. Перевезення здійснювались на підставі укладеного між позивачем та експедитором договору №2/11 від 01.03.2011р. про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Як зазначає позивач, факт поставки товару відповідачу, крім видаткових накладних підтверджується також актами здачі-приймання робіт (надання послуг) по договору №2/11 від 01.03.2011р. про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, зокрема №ОУ-0000109 від 15.07.2013р.; №ОУ-0000116 від 31.07.2013р., №ОУ-0000118 від 05.08.2013р. та розшифровками по них.

З цього приводу слід зазначити наступне.

У відповідності до п.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі по тексту - Правила), затвердженими наказом Міністерства транспорту України N 363 від 14.10.97 року (із змінами, внесеними згідно з наказами Мінтрансу N 90 від 23.03.1998р.? N 763 від 05.11.2001р. та наказом Міністерства транспорту та зв'язку N 493 від 22.05.2006р.) та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за N 128/2568, товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до п. 10.8 цих же Правил у товарно-транспортній накладній зазначається прізвище, ім'я, по батькові представника Замовника та документ, згідно з яким він уповноважений супроводжувати вантаж.

Пункт 11.7 Правил передбачає, що перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику.

Згідно з п. 8.26 Правил вантаження і розвантаження вважаються закінченими після вручення водієві належним чином оформлених товарно-транспортних накладних на навантажений або вивантажений вантаж.

Всупереч наведеному, позивачем взагалі не надано товарно-транспортних накладних на підтвердження отримання відповідачем товару за ними. Хоча умовами п.5.1. договору поставки, передбачено, що покупець здійснює прийом поставленого йому постачальником товару на підставі видаткової накладної. Взамін постачальнику надається оригінал довіреності на одержання товару уповноваженою особою покупця, яка також підписує примірник товарно-транспортної накладної для постачальника.

Надані позивачем акти здачі-приймання робіт (надання послуг) підписані між позивачем та експедитором по перевезенню рідкого двоокису вуглецю, згідно договору №2/11 про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом від 01.03.2011р. ТзОВ Торговий дім Карбон-Діоксайд. А відтак, підтверджують факт виконання договору №2/11 про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом від 01.03.2011р., однак з цих актів №ОУ-0000109 від 15.07.2013р.; №ОУ-0000116 від 31.07.2013р., №ОУ-0000118 від 05.08.2013р. та розшифровок не вбачається, що експедитор перевозив саме товар по спірних видаткових накладних.

Безпідставним та не підтвердженим жодними належними та допустимими доказами є також твердження позивача про те, що відповідач ухилявся від підписання акту звірки взаєморозрахунків.

Заявки відповідача на поставку товару на які посилається позивач в обгрунтування позовних вимог (№31/13 від 31.05.2013р., 34/15 від 10.06.2013р. та №32/14 від 07.06.2013р.) не є належними доказами поставки та отримання товару по спірних накладних, оскільки підтверджують лише замовлення товару. Крім, того у них відсутнє посилання на укладений між сторонами договір.

В контексті викладеного, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що у матеріалах справи відсутні, позивачем не надані належні та допустимі докази, які підтверджують факт поставки товару за видатковими накладними № 540 від 09.07.2013р. на суму 40 296,07 грн., № 628 від 29.07.2013р. на суму 30 910,56 грн., № 630 від 29.07.2013р. на суму 15 948,00 грн., № 642 від 31.07.2013р. на суму 28 252,32 грн. та № 656 від 04.08.2013р. на суму 27 809,98 грн. і, відповідно відсутні докази виникнення зобов'язання відповідача перед позивачем з оплати 84904,18 грн. боргу. Вказане також дає підстави для відмови у застосуванні до відповідача відповідальності, передбаченої ст.625 Цивільного кодексу України та п.7.2. договору поставки № ACP/LV/013/2012.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Колегія суддів також зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального закону, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми; а обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

Зважаючи на викладене, рішення господарського суду відповідає вимогам закону до судового рішення, в якому необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Скаржник не надав належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених в рішенні господарського суду Львівської області від 26.11.2015р. у даній справі.

З огляду на все викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 26.11.2015 року у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області від 26.11.2015 року у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.33,34,43,49,91,99,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙСІПІ УКРАЇНА» - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 26.11.2015р. у справі № 914/1806/15 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи повернути господарському суду Львівської області.

6. Повний текст постанови складено « 04» квітня 2016р.

Головуючий суддя Михалюк О.В.

суддя Мельник Г.І.

суддя Галушко Н.А.