донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

12.04.2016 справа №905/1773/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, довіреність б/н від 17.11.2014р. не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м.Маріуполь Донецької області
на рішення господарського суду Донецької області
від17.12.2015р. (повний текст підписано 22.12.2015р.)
у справі№905/1773/15 (головуючий суддя Шилова О.М., судді Огороднік Д.М., Філімонова О.Ю.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Мир Масел», с.Комунар Харківської області
до Публічного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м.Маріуполь Донецької області
проcтягнення 90737,50грн. основного боргу, 6605,69грн. пені, 62427,40грн. інфляційних, 3851,65грн. 3% річних

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мир Масел», с.Комунар Харківської області, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м.Маріуполь Донецької області про стягнення 90737,50грн. основного боргу, 6605,69грн. пені, 62427,40грн. інфляційних, 3851,65грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Донецької області від 17.12.2015р. (повний текст підписано 22.12.2015р.) у справі №905/1773/15 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мир Масел» задоволені частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» 90737,50грн. основного боргу, 5480,55грн. пені, 56388,57грн. інфляційних втрат, 3840,81грн. 3% річних.

Рішення суду мотивоване неналежним виконанням Публічним акціонерним товариством «Єнакієвський металургійний завод» умов договору №96/13/13-000330 від 17.01.2013р. в частині оплати отриманого товару.

Публічне акціонерне товариство «Єнакієвський металургійний завод» не погодилося з прийнятим рішенням та звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 17.12.2015р. (повний текст підписано 22.12.2015р.) у справі №905/1773/15 та припинити провадження по справі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, що призвело до порушення прав відповідача. Скаржник стверджує, що рішення прийнято судом за наслідками неповного зясування обставин, які мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані наявністю підписаної між сторонами угоди про передачу спору на вирішення третейського суду, що є підставою для припинення провадження по справі на підставі п.5 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 15.02.2016р. у справі №905/1773/15 (головуючий Зубченко І.В., судді Попков Д.О., Татенко В.М.) було прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи на 15.03.2016р. о 14:00 год.

У звязку з перебуванням у відпустці судді Татенко В.М., в результаті автоматичної зміни складу колегії суддів сформовано наступний склад колегії: головуючий суддя Зубченко І.В., судді Попков Д.О., Радіонова О.О. Відповідно до п.9-2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011р. Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України у разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже, спочатку починається й визначений ст.102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги.

Через канцелярію Донецького апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який судовою колегією було розглянуто та долучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення господарського суду без змін.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, своїми правами, передбаченими ст.22 ГПК України, не скористався. Про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи.

У звязку з неявкою представника відповідача, з метою повного та всебічного дослідження обставин справи в їх сукупності, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку про необхідність відкладення судового засідання апеляційної інстанції в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, на 12.04.2016р.

У звязку з перебуванням у відпустці судді члена колегії Радіонової О.О., на підставі розпорядження керівника апарату суду, в результаті повторного автоматизованого розподілу справи було сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Зубченко І.В., судді Попков Д.О., Ломовцева Н.В.

Представник позивача в судовому засіданні засідання 12.04.2016р. заявив клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із перебуванням директора та представника підприємства, відповідального за ведення даної справи, у службовому відрядженні. У задоволенні даного клопотання судова колегія відмовила у звязку з необґрунтованістю.

Позивач пояснив, що вважає рішення господарського суду законним та обґрунтованим, проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення господарського суду залишити без змін з підстав, наведених у його відзиві.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, своїми правами, передбаченими ст.22 ГПК України, не скористався. Про місце та час судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З огляду на викладене, враховуючи, що матеріалами справи підтверджено належне повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду, явка сторін не була визнана обовязковою, представник відповідача не посилався на необхідність надання додаткових доказів, тому судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутністю представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, відзив на неї, заслухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

17.01.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мир Масел» (далі - постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Єнакієвський металургійний завод» (далі - покупець) був укладений договір №96/13/13-000330 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобовязався передати, а покупець -прийняти і оплатити матеріали (далі - ресурси) на умовах, передбачених договором.

Розділом 9 договору сторони узгодили порядок вирішення спорів. Відповідно до п.9.1 спори та розбіжності, що виникли у звязку з договором або стосуються його укладення, зміни, виконання, порушення, розірвання, недійсності будуть у разі можливості вирішуватись шляхом переговорів.

Якщо спори і розбіжності, зазначені в п.9.1 договору, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється у відповідності з матеріальним правом України наступним чином: спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобовязань, вирішуються в Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група» (за регламентом вказаного суду), рішення якого є остаточним і обовязковим для сторін та підлягає виконанню сторонами у строки, зазначені в рішенні суду. Закінчення строку дії договору не призводить до закінчення викладеної в Договорі угоди сторін про порядок вирішення спорів (п.9.2).

Пунктом 10.4 договору передбачено, що він вступає в силу з моменту його підписання, але не раніше виконання вимог установчих документів сторін про необхідність надання згоди на укладення органами управління сторін, що мають відповідні повноваження (при наявності таких вимог).

Строк дії договору до 31.12.2013р. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобовязань (в тому числі гарантійних) за договором (п.10.5).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звернувся до господарського суду Донецької області з клопотанням про припинення провадження по справі на підставі п.5 ч.1 ст.80 ГПК України у звязку з наявністю між сторонами угоди про передачу спору на вирішення третейського суду.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції у припиненні провадження відмовлено та зазначено, що третейське застереження не обмежує позивача у праві на звернення з даним позовом до господарського суду.

Проте, з зазначеним твердженням Донецький апеляційний господарський суд не погоджується з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 12 ГПК України передбачено, що підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Стаття 1 Закону України "Про третейські суди" (далі Закон) встановлює, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до статті 6 Закону третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки; 8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення; 9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин; 10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств; 11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України; 13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень; 14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Рішенням Конституційного суду України від 10.01.2008р. № 1-рп/2008 у справі №1-3/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських відносин може бути переданий його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків встановлених законом (ст.17 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), ст.12 ГПК України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди"). Гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст.55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.2 ст.22, ст.64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Статтею 12 Закону України "Про третейські суди" унормовано, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою (аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 08.04.2015 у справі №910/8043/14).

Пунктом 9.2 договору поставки №96/13/13-000330 від 17.01.2013р. сторони узгодили, що якщо спори і розбіжності, зазначені в п.9.1 договору, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється у відповідності з матеріальним правом України наступним чином: спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобовязань, вирішуються в Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група» (за регламентом вказаного суду), рішення якого є остаточним і обовязковим для сторін і підлягає виконанню сторонами у строки, зазначені в рішенні суду. Закінчення строку дії договору не призводить до закінчення викладеної в Договорі угоди сторін про порядок вирішення спорів (п.9.2).

Тобто, підписавши договір поставки із третейським застереженням, сторони погодили, що спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобовязань, підлягають розгляду третейським судом.

Таким чином, третейське застереження, передбачене пунктом 9.2 договору №96/13/13-000330 від 17.01.2013р., відповідає приписам статей 2, 5, 12 Закону України "Про третейські суди" і не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту.

За змістом позовної заяви вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Мир Масел» просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» 90737,50грн. основного боргу. Зазначені позовні вимоги не перевищують еквівалент 10000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.

Пунктом 4.2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на пункт 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, якщо при розгляді справи буде встановлено, що, зокрема, є письмова угода сторін про передачу спору на вирішення третейського суду (п.5 ч.1 ст.80 ГПК України). Таку угоду сторони вправі укласти як до, так і після порушення провадження у справі. В останньому випадку провадження підлягає припиненню з посиланням на зазначену норму ГПК України. Якщо ж таку угоду укладено до порушення провадження у справі, то: у разі коли відповідач не заперечує проти розгляду справи саме господарським судом, спір підлягає вирішенню останнім; у випадку якщо відповідач з посиланням на згадану угоду, яка є чинною та не визнавалася недійсною, наполягає на вирішенні спору саме третейським судом, господарський суд має припинити провадження у справі на підставі п.5 ч.1 ст.80 ГПК України.

При цьому господарському суду слід мати на увазі, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Отже, господарський суд, до якого подано позов з питання, що є предметом третейської угоди, припиняє провадження у справі, якщо є заперечення однієї із сторін щодо вирішення спору у господарському суді і судом не буде визнано, що третейська угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 17.09.2015р. по справі №908/1627/15-г).

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції відповідач звернувся до господарського суду з клопотанням про припинення провадження по справі на підставі п.5 ч.1 ст.80 ГПК України у звязку з наявністю між сторонами угоди про передачу спору на вирішення третейського суду (т.1 а.с.130).

У відзиві на апеляційну скаргу та в судових засіданнях позивач зазначає, що у сторін існує виключна можливість, а не обовязок на звернення до третейського суду. Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Зазначені твердження позивача спростовані вищевикладеним. Крім того, з цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Третейська угода сторін жодною мірою не обмежує визначену ст.124 Конституції України юрисдикцію судів, до яких третейський суд, природно, не відноситься. Третейське застереження опосередковує забезпечення сторонам можливості реалізації узгодженого права захищати свої права та інтереси у правовідносинах в межах договору №96/13/13-000330 від 17.01.2013р., гарантованого ч.5 ст.55 Конституції України, що узгоджується із позицією, висловленою в абзаці першому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004р. N3-рп/2004.

Імперативний припис ч.1 ст.8 Закону України Про судоустрій і статус суддів спрямований на захист права субєкта звертатися до відповідного суду від будь-якого зовнішнього (зумовленого діями, приписами чи іншим волевиявленням іншого субєкту чи органу) обмеження такого права, проте не може тлумачитися як правило, що обмежує субєкта самостійно визначатися із обранням механізму захисту своїх прав судового чи позасудового (зокрема третейського), які рівною мірою гарантовані ст.55 Конституції України. Укладаючи договір із третейським застереженням, позивач самостійно і вільно (належних доказів дефекту волі чи волевиявлення під час укладання застереження матеріали справи не містять і позивач таких підстав не зазначив) визнав можливість розгляду відповідних спорів саме у третейському суді. Дійсно, опосередковане спірним третейським застереженням власне волевиявлення позивача щодо механізму вирішення спорів за договором №96/13/13-000330 від 17.01.2013р. не може розцінюватися як запровадження обмеження до позивача.

Оскільки між сторонами по справі є письмова угода про передачу спору на вирішення третейського суду (п.9.2 договору №96/13/13-000330 від 17.01.2013р.), відповідач з посиланням на згадану угоду, яка є чинною та не визнавалася недійсною, наполягає на вирішенні спору саме третейським судом, господарський суд мав припинити провадження у справі на підставі п.5 ч.1 ст.80 ГПК України.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи. Висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки вони зроблені без урахування наведених вище норм матеріального та процесуального права. Керуючись ст.104 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає припинення на підставі п.5 ч.1 ст.80 ГПК України з віднесенням судового збору за подання позовної заяви на позивача.

У звязку з задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до ст.49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, враховуючи ставки судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м.Маріуполь Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 17.12.2015р. (повний текст підписано 22.12.2015р.) у справі №905/1773/15 - задовольнити.

Рішення господарського суду Донецької області від 17.12.2015р. (повний текст підписано 22.12.2015р.) у справі №905/1773/15 - скасувати.

Провадження у справі №905/1773/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мир Масел», с.Комунар Харківської області до Публічного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м.Маріуполь Донецької області про cтягнення 90737,50грн. основного боргу, 6605,69грн. пені, 62427,40грн. інфляційних, 3851,65грн. 3% річних - припинити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мир Масел» (62490, Харківська область, Харківський район, с.Комунар, вул.Озерна, 5; ідентифікаційний код 30357224) на користь Публічного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» (87504, Донецька область, м.Маріуполь, Іллічівський район, пр.Ілліча, буд.54, блок 4; ідентифікаційний код 00191193) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3599,69грн.

Доручити господарському суду Донецької області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий І. В. Зубченко

Судді: Н.В. Ломовцева

ОСОБА_3

Надруковано 6 прим.: 2- позивачу; 1- відповідачу; 1- до справи; 1- ДАГС; 1 - ГСДО