РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016Справа № 910/11917/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «НВФ «Масальот»

2) Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - 1) ОСОБА_1;

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Акрополіс Реаліті Груп»;

3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційна фірма

«Олеван плюс»;

4) Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт менеджмент груп»;

5) приватного нотаріуса Новохатньої Наталії Сергіївни

про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна

За участю представників сторін:

від позивача: Козленко О.В. (довіреність № 1854 від 06.07.2015);

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: Ільїнова І.В. (довіреність № 16 від 16.02.2016);

від третьої особи 1: не з'явились;

від третьої особи 2: Михайлова Є.С. (довіреність № б/н від 14.12.2015);

від третьої особи 3: не з'явились;

від третьої особи 4: не з'явились;

від третьої особи 5: не з'явились,

ВСТАНОВИВ :

08.05.2015 року до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства «Неос Банк» (далі - позивач або ПАТ «Неос Банк») до товариства з обмеженою відповідальністю «НВФ «Масальот» (далі - відповідач 1 або ТОВ «НВФ «Масальот») та публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» (далі - відповідач 2 або ПАТ Банк «Контракт») про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що 22.01.2008 між ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1), як іпотекодавцем, та акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк» (далі - АБ «АвтоЗАЗбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Неос Банк», як іпотекодержателем, був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого в іпотеку, зокрема, була передана група нежилих приміщень № 172 (в літ. А), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - група нежилих приміщень № 172).

23.07.2010 на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Акрополіс Реаліті Груп» (далі - ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп») було неправомірно, без згоди іпотекодержателя, відчужено нерухоме майно, передане в іпотеку.

В подальшому право власності на групу нежилих приміщень № 172 неодноразово відчужувалось наступними власниками за договорами купівлі-продажу нежилих приміщень від 04.08.2010, 27.01.2011, 27.12.2011, а 16.04.2014 договір купівлі-продажу щодо групи нежилих приміщень № 172, був укладений між ТОВ «НВФ «Масальот» (відповідач 1) та ПАТ Банк «Контракт» (відповідач 2).

Проте рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24.10.2013 у справі № 761/18823/13-ц було визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 23.07.2010, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп», за яким право власності на нерухоме майно, передане в іпотеку, було відчужено вперше, а також наступні договори купівлі-продажу нежилих приміщень від 04.08.2010, 27.01.2011, 27.12.2011 (крім договору купівлі-продажу від 16.04.2014), на підставі яких передавалось право власності на групу нежилих приміщень № 172.

У зв'язку з викладеним та вважаючи, що зміст договору купівлі-продажу від 16.04.2014 суперечить вимогам законодавства України, ПАТ «Неос Банк» звернулось до суду, просило визнати недійсним договір купівлі-продажу групи нежилих приміщень, укладений 16.04.2014 між ТОВ «НВФ «Масальот» (відповідач 1) і ПАТ Банк «Контракт» (відповідач 2), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатнью Наталією Сергіївною та зареєстрований в реєстрі за № 1326 (далі - спірний договір купівлі-продажу), згідно з умовами якого було відчужено право власності на групу нежилих приміщень № 172 (в літ. А), розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів залучено ОСОБА_1 (далі - третя особа 1 або ОСОБА_1); товариство з обмеженою відповідальністю «Акрополіс Реаліті Груп» (далі - третя особа 2 або ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп»); товариство з обмеженою відповідальністю «Комерційна фірма «Олеван плюс» (далі - третя особа 3 або ТОВ «КФ «Олеван плюс»); товариство з обмеженою відповідальністю «Еліт менеджмент груп» (далі - третя особа 4 або ТОВ «Еліт менеджмент груп»); приватного нотаріуса Новохатню Наталію Сергіївну (далі - третя особа 5 або приватний нотаріус).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2015 позивача у справі № 910/11917/15 - ПАТ «Неос Банк» було замінено його правонаступником товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - позивач або ТОВ «Кредитні ініціативи»).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року по справі № 910/11917/15, позов задоволено повністю, спірний договір купівлі-продажу визнано недійсним.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2015 апеляційну скаргу ПАТ Банк «Контракт» (відповідача 2) було залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 по справі № 910/11917/15 - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.02.2016 касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ Банк «Контракт» (відповідача 2) було задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2915 по справі № 910/11917/15 - скасовано, справу № 910/11917/15 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Направляючи справу на новий судовий розгляд Вищий господарський суд України зазначив, що в порушення норм процесуального права, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на ту обставину, що в матеріалах справи, відсутній договір купівлі-продажу групи нежилих приміщень №172 (в літ. А), розташованих за адресою: АДРЕСА_1, укладений 16.04.2014 між ТОВ «НВФ «Масальот» і ПАТ Банк «Контракт». А відсутність оскаржуваного договору в оригіналі та навіть у копії унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2016 справу № 910/11917/15 прийнято до розгляду, судове засідання призначено на 21.03.2016.

16.03.2016 через загальний відділ діловодства суду від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ Банк «Контракт» надійшов відзив на позовну заяву, в якому уповноважена особа ФГВФО ПАТ Банк «Контракт» зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними оскільки: позивачем обраний невірний спосіб захисту свого права; за умовами спірного договору купівлі-продажу було відчужено інші об'єкти нерухомого майна, ніж ті, що були передані в іпотеку; вимоги позивача є вимогами щодо майнових зобов'язань ПАТ Банк «Контракт», а сам позивач кредитором банку. Оскільки ПАТ Банк «Контракт» перебуває в процесі ліквідації задоволення вимог його кредиторів відбувається виключно в межах процедури ліквідації банку та в порядку черговості, визначеної Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вважав, що підстави для задоволення позову відсутні.

Від представника ТОВ «Кредитні ініціативи» (позивача) через загальний відділ діловодства суду надійшли письмові пояснення по справі та клопотання про витребування доказів, у якому позивач просив суд витребувати у ТОВ «НВФ «Масальот» (відповідача 1) та ПАТ Банк «Контракт» (відповідача 2) договір купівлі-продажу групи нежилих приміщень від 16.04.2014, оскільки, на відміну від ТОВ «Кредитні ініціативи» (позивача), вказані товариства є сторонами спірного договору та мають його примірники.

21.03.2016 через загальний відділ діловодства суду від представника ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп» (третьої особи 2) надійшли письмові пояснення, в яких було зазначено, що ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп» повністю погоджується з доводами, викладеними у позовній заяві, та просить суд позов задовольнити.

Від представника ТОВ «НВФ «Масальот» (відповідача 1) та ТОВ «Еліт менеджмент груп» (третьої особи 4) через загальний відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначалось, що ТОВ «НВФ «Масальот» визнає позовні вимоги в повному обсязі, а ТОВ «Еліт менеджмент груп» вважає позовні вимоги обґрунтованими та підтримує їх, учасники судового процесу просили суд позов задовольнити.

У судове засідання з'явились представники ТОВ «Кредитні ініціативи» (позивача), ПАТ Банк «Контракт» (відповідача 2) та ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп» (третьої особи 2). Представник ТОВ «Кредитні ініціативи» подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом було задоволено, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник ПАТ Банк «Контракт» проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх неправомірними.

Представники інших сторін та учасників судового процесу в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не попередили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2016, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), розгляд справи було відкладено на 04.04.2016. З огляду на те, що 21.03.2016 представник ТОВ «НВФ «Масальот» (відповідача 1) та ТОВ «Еліт менеджмент груп» (третьої особи 4) разом із відзивом долучив до матеріалів справи копію спірного договору, клопотання представника ТОВ «Кредитні ініціативи» (позивача) про витребування доказів, судом задоволено не було.

24.03.2016 через загальний відділ діловодства суду від представника ТОВ «Кредитні ініціативи» (позивача) надійшли письмові пояснення, в яких було вказано, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не вважає себе кредитором ПАТ Банк «Контракт» (відповідача 2), оскільки даний позов не містить вимог про застосування наслідків визнання правочину недійсним та, відповідно, носить виключно немайновий характер. У зв'язку з цим положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не можуть застосовуватись при вирішенні даного спору.

04.04.2016 у судове засідання з'явились представники ТОВ «Кредитні ініціативи» (позивача), ПАТ Банк «Контракт» (відповідача 2) та ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп» (третьої особи 2). Представник ТОВ «Кредитні ініціативи» позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Представник ПАТ Банк «Контракт» проти задоволення позову заперечував, вважав його необґрунтованим та безпідставним.

Представники інших сторін та учасників судового процесу в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

В судовому засіданні 04.04.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши пояснення повноважних представників учасників судового процесу, судом встановлено наступне.

22.01.2008 між акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк» (далі - АБ «АвтоЗАЗбанк») та ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) був укладений кредитний договір № 002-4/2008 (далі - кредитний договір), згідно з умовами якого АБ «АвтоЗАЗбанк» зобов'язувався відкрити ОСОБА_1 кредитну лінію на поточні потреби в сумі 16 000 000,00 грн строком з 22.01.2008 по 19.01.2018 зі сплатою 19% річних, а ОСОБА_1 зобов'язувався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування ними вчасно та в повному обсязі.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором 22.01.2008 між ним та АБ «АвтоЗАЗбанк» був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрований в реєстрі за № 165 (далі - іпотечний договір), згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку АБ «АвтоЗАЗбанк» нежилі приміщення (в літ «А»), з № 1 по № 15, № І (групи приміщень № 168), з № 1 по № 30, № ІІ (групи приміщень № 169), загальною площею 555,40 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 1.2 статуту публічного акціонерного товариства «Неос Банк» (далі - ПАТ «Неос Банк»), затвердженого загальними зборами акціонерів публічного акціонерного товариства «Банк Кіпру», протокол № 49 від 17.04.2014, визначено, що відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 17.04.2014 (протокол № 49) банк є правонаступником публічного акціонерного товариства «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру»), яке в свою чергу, відповідно до рішення загальних зборів учасників від 28.04.2010 (протокол № 41) є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Банк Кіпру», яке в свою чергу, відповідно до рішення загальних зборів учасників від 19.11.2008 (протокол № 39) є правонаступником акціонерного банку «АвтоЗАЗбанк», який був створений шляхом реорганізації комерційного банку «АвтоЗАЗбанк» на установчих зборах акціонерів 15.12.1993 (протокол № 1).

Таким чином, ПАТ «Неос Банк» стало правонаступником прав та обов'язків АБ «АвтоЗАЗбанк», що виникли на підставі кредитного та іпотечного договорів, укладених із ОСОБА_1, та іпотекодержателем нежилих приміщень (в літ «А»), з № 1 по № 15, № І (групи приміщень № 168), з № 1 по № 30, № ІІ (групи приміщень № 169), загальною площею 555,40 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

30.06.2015 між ПАТ «Неос Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») був укладений договір факторингу № 1-06/15-Ф (далі - договір факторингу), згідно з умовами якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов'язувалось передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Неос Банк» за плату, а ПАТ «Неос Банк» зобов'язувалось відступити на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» своє право грошової вимоги за кредитним договором № 002-4/2008 від 22.01.2008, укладеним з ОСОБА_1, а також право грошової вимоги за вказаним кредитним договором, забезпечене іпотекою відповідно до іпотечного договору від 22.01.2008, також укладеного з ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 165.

Також 30.06.2015 між ПАТ «Неос Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір відступлення (передачі) прав за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. 22.01.2008 та зареєстрованого в реєстрі за № 165 (далі - договір відступлення прав), згідно з умовами якого ПАТ «Неос Банк» передало, а ТОВ «Кредитні ініціативи» прийняло всі права, що належали ПАТ «Неос Банк» за іпотечним договором від 22.01.2008, укладеним з ОСОБА_1

Вищевказаний договір відступлення прав був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. і зареєстрований в реєстрі за № 3516.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною 1 ст. 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 Цивільного кодексу України).

Фактичне здійснення заміні кредитора у зобов'язаннях, що виникли на підставі кредитного та іпотечного договорів, укладених із ОСОБА_1, підтверджується актом прийому-передачі (додаток 2 до договору факторингу), згідно з яким ПАТ «Неос Банк» передало ТОВ «Кредитні ініціативи» оригінали документів, що свідчать про право вимоги, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 39876138 від 30.06.2015, з якого вбачається, що іпотекодержателем є ТОВ «Кредитні ініціативи». Копії зазначених документів долучені до матеріалів справи.

Таким чином, ТОВ «Кредитні ініціативи» стало правонаступником прав та обов'язків ПАТ «Неос Банк», що виникли на підставі кредитного та іпотечного договорів, укладених із ОСОБА_1, та іпотекодержателем нежилих приміщень (в літ «А»), з № 1 по № 15, № І (групи приміщень № 168), з № 1 по № 30, № ІІ (групи приміщень № 169), загальною площею 555,40 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду Святошинським районним судом міста Києва та подальшого перегляду Судовою палатою в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва справи № 2-873/09 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Код Центр Мастер» про визнання права власності, судами було встановлено, що шляхом проведення ремонтно-будівельних робіт, зокрема, у групі приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (літ. А), вказана група приміщень була перебудована на іншу (групу приміщень), в результаті чого з'явилось наступне нерухоме майно: група приміщень № 168 загальною площею 1,8 кв.м.; група приміщень № 172 загальною площею 366,0 кв.м.; група приміщень № 169 загальною площею 1,1 кв.м., група приміщень № 173 загальною площею 368,0 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (літ. А).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23.02.2009 у справі № 2-873/09 за ОСОБА_1 було визнано право власності, зокрема, на групи нежилих приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (літера А), а саме: групу нежилих приміщень № 168 загальною площею 1,8 кв.м.; групу нежилих приміщень № 172 загальною площею 366,0 кв.м.; групу нежилих приміщень № 169 загальною площею 1,1 кв.м., групу нежилих приміщень № 173 загальною площею 368,0 кв.м., як на окремі об'єкти нерухомого майна.

В подальшому групу нежилих приміщень № 172 (в літ. А), розташовану за адресою: АДРЕСА_1, було неодноразово відчужено.

Так, Шевченківським районним судом міста Києва під час розгляду справи № 761/18823/13-ц за позовом ПАТ «Банк Кіпру» до ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «Акрополіс Реаліті Груп» (далі - ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп»), товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт менеджмент груп» (далі - ТОВ «Еліт менеджмент груп»), товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційна фірма «Олеван плюс» (далі - ТОВ «КФ «Олеван плюс»), товариства з обмеженою відповідальністю «ДЦІНВЕС» та товариства з обмеженою відповідальністю «НВФ «Масальот» (далі - ТОВ «НВФ «Масальот») про визнання договорів недійсними, було встановлено та зазначено в рішенні від 24.10.2013 про те, що:

23.07.2010 відповідно до договорів купівлі-продажу нежилих приміщень ОСОБА_1 продано ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп» групу нежилих приміщень № 172 (в літ. А), групу нежилих приміщень № 173 (в літ. А), що знаходяться в будинку АДРЕСА_1;

04.08.2010 відповідно до договорів купівлі-продажу нежилих приміщень ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп» продано ТОВ «КФ «Олеван плюс» групу нежилих приміщень № 172 (в літ. А), групу нежилих приміщень № 173 (в літ. А), що знаходяться в будинку АДРЕСА_1;

27.01.2011 відповідно до договору купівлі-продажу нежилих приміщень ТОВ «КФ «Олеван плюс» продано ТОВ «Еліт менеджмент груп» групу нежилих приміщень № 172 (в літ. А), що знаходяться в будинку АДРЕСА_1.

Крім того, під час розгляду даної справи судом встановлено, що 27.12.2011 між ТОВ «Еліт менеджмент груп» та ТОВ «НВФ «Масальот» був укладений договір купівлі-продажу нежилих приміщень, згідно з умовами якого ТОВ «Еліт менеджмент груп» передало у власність ТОВ «НВФ «Масальот» групу нежилих приміщень № 172 (в літ. А), загальною площею 356,50 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (далі - група нежилих приміщень № 172).

А 16.04.2014 між ТОВ «НВФ «Масальот» та публічним акціонерним товариством Банк «Контракт» (далі - ПАТ Банк «Контракт») був укладений договір купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1326 (далі - спірний договір купівлі-продажу), згідно з умовами якого ТОВ «НВФ «Масальот» передало у власність ПАТ Банк «Контракт» групу нежилих приміщень № 172.

Копія спірного договору купівлі-продажу була долучена до матеріалів справи представником ТОВ «НВФ «Масальот» та ТОВ «Еліт менеджмент груп» разом із відзивом на позовну заяву, поданим 21.03.2016.

Отже, останнім набувачем групи нежилих приміщень № 172 є ПАТ Банк «Контракт».

Вважаючи, що зміст спірного договору купівлі-продажу, укладеного без згоди іпотекодержателя на відчуження майна, суперечить чинному законодавству України ПАТ «Неос Банк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», звернулось до суду та просило визнати його недійсним.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23.02.2009 у справі № 2-873/09 було скасоване рішенням Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва від 03.11.2011 у справі № 22ц/2690/10757/11, зокрема, в частині задоволення позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на групи нежилих приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (літ. А), а саме: групу нежилих приміщень № 168 загальною площею 1,8 кв.м.; групу нежилих приміщень № 172 загальною площею 366,0 кв.м.; групу нежилих приміщень № 169 загальною площею 1,1 кв.м., групу нежилих приміщень № 173 загальною площею 368,0 кв.м., як на окремі об'єкти нерухомого майна.

Ухвалюючи вищевказане рішення колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва, зокрема, встановила, що посилання суду першої інстанції на те, що внаслідок проведення ремонтних робіт нежитлових приміщень з'явилось інше нерухоме майно, власником якого є ОСОБА_1, не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Також у рішенні зазначено, що з урахуванням наявного в матеріалах справи висновку судового експерта колегія суддів вважає, що виділення з груп приміщень, розташованих по АДРЕСА_1, приміщень площею, відповідно, 1,8 кв.м. та 1,1 кв.м. з технічної точки зору є неможливим.

Таким чином, внаслідок скасування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23.02.2009 у справі № 2-873/09 була припинена правова підстава виділення групи нежилих приміщень № 172 з групи нежилих приміщень № 168, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (в літ. А), та, відповідно, припинена правова підстава визнання за ОСОБА_1 права власності на групу нежилих приміщень № 172.

Крім того, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24.10.2013 у справі № 761/18823/13-ц було визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 23.07.2010, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп», за яким групу нежилих приміщень № 172 було відчужено вперше, а також наступні договори купівлі-продажу нежилих приміщень від 04.08.2010, 27.01.2011, 27.12.2011, на підставі яких відчужувалась група нежилих приміщень № 172.

Вищевказане рішення Шевченківського районного суду міста Києва було залишено без змін ухвалою Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва від 02.07.2014 в апеляційному провадженні № 22-ц/796/6948/2014 та ухвалою Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.09.2014.

Обґрунтовуючи правомірність визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежилих приміщень від 23.07.2010, 04.08.2010, 27.01.2011, 27.12.2011, укладених щодо групи нежилих приміщень № 172, суди, зокрема, посилались на те, що зміст вказаних правочинів, вчинених без згоди іпотекодержателя на відчуження предмету іпотеки, суперечить вимогам ч. 3 ст. 9 та ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку».

При цьому в ухвалі Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва від 02.07.2014 зазначено, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежилих приміщень від 23.07.2010, 04.08.2010, 27.01.2011, 27.12.2011, виходячи з того, що група нежилих приміщень № 172 (в літ. А), загальною площею 366,0 кв.м. та група нежилих приміщень № 173 (в літ. А), загальною площею 368 кв.м. по АДРЕСА_1, є частиною нежилих приміщень, які були передані ОСОБА_1 в іпотеку ПАТ «Банк Кіпру» за договором іпотеки від 22.01.2008, та відчужені іпотекодавцем без згоди банку.

Факт приналежності групи нежилих приміщень № 172 до складу нерухомого майна, переданого ОСОБА_1 в іпотеку, також встановлений у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 29.07.2015 у справі № 761/5351/15-ц, яке було залишено без змін ухвалою Судової палати з цивільних справ Апеляційного суду міста Києва від 21.09.2015.

Так, у вищевказаному рішенні Шевченківського районного суду міста Києва зазначено, що відповідно до п. 1.2 іпотечного договору всі поліпшення, перепланування, перебудови предмету іпотеки, зроблені в період чинності цього договору, включаються до предмету іпотеки. Судом було встановлено, що ОСОБА_1 без повідомлення іпотекодержателя було здійснено реконструкцію груп нежилих приміщень № 168, № 169, загальною площе 555,40 кв.м., які були передані в іпотеку, внаслідок чого значно зменшилась їх площа - 1,8 кв.м. та 1,1 кв.м. відповідно, та було виділено окремі групи приміщень № 172, площею 366,0 кв.м. та № 173, площею 368,0 кв.м., які фактично до умов іпотечного договору (п. 1.2) є складовою предмету іпотеки, та які в подальшому без згоди іпотекодержателя були відчужені на користь третіх осіб, внаслідок чого були порушені права останнього.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, внаслідок визнання недійсними усіх договорів купівлі продажу нежилих приміщень, на підставі яких відчужувалась група нежилих приміщень № 172, була припинена правова підстава набуття права власності на вказане нерухоме майно ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп», ТОВ «КФ «Олеван плюс», ТОВ «Еліт менеджмент груп» та ТОВ «НВФ «Масальот».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає, зокрема, на підставі договору.

Частинами 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Враховуючи наведені положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку», суд дійшов висновку про те, що із набуттям права власності на групу нежилих приміщень № 172 ТОВ «Масальот» набуло також статусу іпотекодавця і обов'язку не відчужувати предмет іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя, що передбачений п. 2.1.7 іпотечного договору, а також обов'язку дотримуватись вимог іпотечного законодавства України, оскільки група нежилих приміщень № 172 є складовою нерухомого майна, переданого ОСОБА_1 в іпотеку АБ «АвтоЗАЗбанк» за договором іпотеки від 22.01.2008., що встановлено судом раніше.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право відчужувати предмет іпотеки виключно на підставі згоди іпотекодержателя.

А згідно з ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Як свідчать матеріали справи, група нежилих приміщень № 172 є складовою нерухомого майна, переданого ОСОБА_1 в іпотеку АБ «АвтоЗАЗбанк» за договором іпотеки від 22.01.2008., а згода іпотекодержателем або його правонаступником на відчуження групи нежилих приміщень № 172 ТОВ «НВФ «Масальот» на користь ПАТ Банк «Контракт» не надавалась. Відтак, ТОВ «НВФ «Масальот» не мало права відчужувати групу нежилих приміщень № 172.

Вказані фактичні обставини існували на момент вчинення спірного договору купівлі-продажу та є такими, з якими закон пов'язує визнання правочинів (господарських договорів) недійсними.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що зміст правочину - договору купівлі-продажу нежилих приміщень, укладеного 16.04.2014 між ТОВ «НВФ «Масальот» та ПАТ Банк «Контракт», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 1326, суперечить вимогам ч. 3 ст. 9 та ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (п. 1 ч. 2, ч. 3 та ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Отже, дійсне зобов'язання (правочин) повинно ґрунтуватись на чинних правових підставах виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених законом, якими є договір або інший правочин, закон, рішення суду і повинно бути спрямоване на реальне настання юридичних наслідків (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 06.08.2015 у справі № 910/23040/13).

З огляду на викладене, суд йшов висновку про те, що вимога позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу групи нежилих приміщень, укладеного 16.04.2014 між ТОВ «НВФ «Масальот» і ПАТ Банк «Контракт», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатнью Наталією Сергіївною і зареєстрованого в реєстрі за № 1326, щодо групи нежилих приміщень № 172 (в літ. А), розташованих за адресою: АДРЕСА_1, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Суд також зазначає, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ Банк «Контракт» 16.03.2016 був поданий відзив на позовну заяву, в якому зазначалось, що позивачем обраний невірний спосіб захисту свого права, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом пред'явлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову. Також у відзиві було вказано про те, що за умовами спірного договору купівлі-продажу було відчужено інші об'єкти нерухомого майна, ніж ті, що були передані в іпотеку. А визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним матиме наслідком обов'язок ПАТ Банк «Контракт» повернути нерухоме майно, набуте на його підставі, у зв'язку з чим позовні вимоги, заявлені в даному спорі, є вимогами щодо майнових зобов'язань ПАТ Банк «Контракт», а ТОВ «Кредитні ініціативи» кредитором банку. Оскільки ПАТ Банк «Контракт» перебуває в процесі ліквідації задоволення вимог його кредиторів відбувається виключно в межах процедури ліквідації банку та в порядку черговості, визначеної Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв'язку з цим позов задоволенню не підлягає.

Оцінивши вищенаведені доводи та заперечень суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 роз'яснено, що у випадку коли для розпорядження предметом застави була необхідною згода заставодержателя (частина друга статті 586 ЦК), правочин заставодавця щодо розпорядження предметом застави, вчинений без згоди заставодержателя після укладення договору застави, не може бути визнаний недійсним за позовом заставодержателя, оскільки в пункті 2 частини другої статті 592 ЦК установлено інший наслідок порушення заставодавцем правил про розпорядження предметом застави, а саме - пред'явлення вимоги про дострокове виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а також тому, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»).

Разом із тим відповідно до прямої вказівки закону (стаття 12 Закону України «Про іпотеку») окремі правочини щодо іпотечного нерухомого майна, вчинені без згоди іпотекодержателя, можуть бути визнані недійсними за позовом іпотекодержателя. Так, правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відтак, з урахуванням змісту ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, іпотекодержателем - ПАТ «Неос Банк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», було обрано допустимий та доцільний спосіб захисту свого порушеного права.

Твердження про те, що за умовами спірного договору купівлі-продажу було відчужено інші об'єкти нерухомого майна, ніж ті, що були передані в іпотеку, спростовується рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29.07.2015 у справі № 761/5351/15-ц та ухвалою Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва від 02.07.2014 в апеляційному провадженні № 22-ц/796/6948/2014, якими встановлений факт приналежності групи нежилих приміщень № 172 до складу нерухомого майна, переданого ОСОБА_1 в іпотеку АБ «АвтоЗАЗбанк» за договором іпотеки від 22.01.2008.

Пунктом 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013 (далі - Постанова ПВГСУ № 7 від 21.02.2013) роз'яснено, якщо позовну заяву про визнання договору (правочину) недійсним подано без вимоги застосування наслідків, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України чи частиною другою статті 208 Господарського кодексу України, судовий збір сплачується за ставками, передбаченими для позовних заяв немайнового характеру.

Предметом розгляду в даному спорі є виключно вимога щодо визнання недійсним договору, вимог щодо застосування правових наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 Цивільного кодексу України та ст. 208 Господарського кодексу України, заявлено не було. Отже даний спір носить суто немайновий характер, а позовна вимога, що розглядається, не є вимогою щодо майнових зобов'язань ПАТ Банк «Контракт», відповідно, ТОВ «Кредитні ініціативи» не являється кредитором банку - ПАТ Банк «Контракт». Тому при вирішенні даного спору положення спеціального законодавства, зокрема Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не застосовуються.

Враховуючи вищевикладене доводи та заперечення, наведені у відзиві на позовну заяву уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ Банк «Контракт», спростовуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 4.1 Постанови ПВГСУ № 7 від 21.02.2013, роз'яснено, що у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну.

З огляду на викладене та враховуючи, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі суд вважає за необхідне покласти судовий збір на ТОВ «НВФ «Масальот» у розмірі 609,00 грн, на ПАТ Банк «Контракт» у розмірі 609,00 грн.

Керуючись статтями 44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу групи нежилих приміщень, укладений 16.04.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю «НВФ «Масальот» (03113, м. Київ, вул. Лагерна, буд. 38; ідентифікаційний код 34427546) та публічним акціонерним товариством Банк «Контракт» (04071, м. Київ, вул. Воздвиженська, буд. 58; ідентифікаційний код 19361746) щодо групи нежилих приміщень № 172 (в літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 366,0 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатнью Наталією Сергіївною і зареєстрований в реєстрі за № 1326.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «НВФ «Масальот» (03113, м. Київ, вул. Лагерна, буд. 38; ідентифікаційний код 34427546) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (04655, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд. 21; ідентифікаційний код 35326253) 609,00 грн (шістсот дев'ять грн 00 коп.) судового збору.

4. Стягнути з публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» (04071, м. Київ, вул. Воздвиженська, буд. 58; ідентифікаційний код 19361746) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (04655, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд. 21; ідентифікаційний код 35326253) 609,00 грн (шістсот дев'ять грн 00 коп.) судового збору.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11 квітня 2016 року.

Cуддя Я.А. Карабань