РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2016Справа №910/3513/16

За позовомКомунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва
до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації
простягнення 6 286,62 грн.
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Зацепін С.С. - представник за довіреністю № 47-11 від 04.01.16
від відповідача Дещенко О.М. - представник за довіреністю № 1400/9/1/103 від 26.02.16

В судовому засіданні 06.04.16, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 6 286,62 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01.01.2013 між сторонами було укладено договір про відшкодування вартості послуг № 13/402, в подальшому вказаний договір було переукладено між сторонами на тих самих умовах зі строком дії з 01.01.2014 по 31.12.2014. За твердженням позивача за період з 01.11.2012 по 30.09.2014 заборгованість відповідача за надані комунальні послуги складає 6286,62 грн., в т.ч. 2567,77 грн. - основний борг, 3179,61 грн. - інфляційні втрати, 539,24 грн. - 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.03.2016 порушено провадження у справі № 910/3513/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 23.03.2016.

22.03.2016 через загальний відділ діловодства суду від сторін надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 01.03.2016.

В судове засідання 23.03.2016 з'явились представники сторін, представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача надав письмовий відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. 01.01.2013 між сторонами було укладено договір про відшкодування вартості послуг № 13/402 строком дії з 01.01.13 по 31.12.13. На виконання умов договору позивачем на адресу відповідача надавались акти прийому-здачі виконаних робіт, які підписані сторонами договору, перший акт виконаних був датований 17.04.13 за період надання послуг протягом січня 2013. 20.03.2014 у зв'язку із закінченням терміну дії договору № 13/402 від 01.03.2013 сторони уклали новий договір № 13/402 з терміном дії з 01.01.14 по 31.12.14. Відповідач зазначає, що за період з 01.01.13 по 24.07.14 ним було оплачено всі рахунки за спожиті житлово-комунальні послуги. За розрахунком відповідача оплата послуг в період дії договорів була сплачена на загальну суму 24417,02 грн. , тобто в повному обсязі. Позивачем неправомірно заявлено вимоги про стягнення з відповідача боргу за період з 01.11.12, оскільки обов'язок сплачувати за надані комунальні послуги виник у відповідача з моменту укладення договору, тобто з 01.01.13. Крім того, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення боргу за період з 01.11.12 по 31.12.12.

В судовому засіданні 23.03.2016 було оголошено перерву до 06.04.2016.

В судове засідання 06.04.2016 представники сторін з'явились, представник позивача надав заяву про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог. Зокрема, позивач просить стягнути з відповідача 5520,34 грн. основної заборгованості за надані комунальні послуги, що виникла за період з 01.10.2012 по 31.12.2013, інфляційну складову боргу в розмірі 3397,85 грн., що нарахована з 01.11.2012 по 29.02.2016 та 3 % річних в розмірі 541,45 грн. за період з 01.11.12 по 29.02.16, всього 9459 грн. 60 коп.

Крім того, позивач зазначив, що між сторонами фактично склались позадоговірні відносини, які підпадають під ознаки договору про надання комунальних послуг. Позивач зазначає, що п.1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч. 3 цієї ж статті обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Несплата відповідачем вартості наданої та отриманої послуги порушують права позивача як балансоутримувача будівлі, в якому перебуває відповідач, а також права позивача як колективного замовника комунальних послуг, яким укладено договори з виконавцями цих послуг. За твердженням позивача. Не здійснивши позивачеві оплату за спожиті комунальні послуги як балансоутримувачу будинку, відповідач тим самим зберіг за рахунок позивача власні кошти у розмірі вартості фактично наданих та спожитих комунальних послуг без достатніх для цього підстав, враховуючи викладене, з посиланням на ст. ст. 509, 625, 1212, 1213 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в загальному розмірі 9459 грн. 60 коп.

Відповідно до п.17 Листа Вищого господарського суду від 20.10.2006, № 01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, збільшити розмір позовних вимог. Під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік збільшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач.

Отже, у разі збільшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Судом прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог та зміну підстав позову.

Представник позивача позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну підстави позову підтримав, представник відповідача надав акт звірки взаєморозрахунків з 01.11.12 по 29.02.2016, проти позову заперечував в повному обсязі, просив застосувати строки позовної давності.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Згідно Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 30.03.2012 № 123 балансоутримувачем приміщення за адресою м. Київ, вул.. Бажова, 11/8 є Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва (далі - позивач).

Позивачем на підставі та відповідно до залучених до матеріалів справи договорів від 01.10.2012 р. № 420091 з ТОВ «Євро-Реконструкція» на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води та від 08.07.2003 № 02723/2-04 з ПАТ «АК Київводоканал» на послуги водопостачання та водовідведення, у займане відповідачем приміщення позивачем здійснюється транспортування послуг централізованого опалення, водопостачання та водовідведення.

01.01.2013 між КП по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (підприємство) та відповідачем - Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією (споживач) був укладений договір про відшкодування вартості послуг № 13/402, за умовами якого позивач на підставі укладених договорів з виробниками комунальних послуг (постачальна організація) зобов'язався транспортувати по внутрішньо будинкових мережах споживачу, у господарському віданні якого перебувають нежилі приміщення загальною площею 208,98 кв. м. за адресою м. Київ, вул. Бажова, буд. 11/8, комунальні послуги; а споживач у відповідності до даного договору зобов'язується прийняти комунальні послуги та своєчасно відшкодувати їх вартість.

Пунктом п.5.5 договору визначено, що строк цього договору згідно з ч.3 ст.631 ЦК України встановлюється з 01.01.2013 по 31.12.2013.

Сторони у п.2.1 договору погодили, що облік споживання споживачем комунальних послуг за відсутності приладів обліку проводиться розрахунковим способом. При цьому підприємство не несе відповідальності за якість комунальних послуг та їх кількість, що виставлена постачальною організацією.

Відповідно до п.2.2, споживач до 10 числа поточного місяця повинен сплатити: - рахунки за комунальні послуги (гаряче і холодне водопостачання, водовідведення, центральне опалення та витрати пов'язані із нарахуванням, збором, розщепленням та обліком платежів і перерахуванням коштів виробникам комунальних послуг) минулого місяця, згідно табуляграм та груп рахунків Постачальної організації.

При цьому, платежі за комунальні послуги вносяться споживачем на рахунок підприємства, згідно рахунків, що надсилаються, або отримуються споживачем особисто (п.2.3 договору).

В подальшому сторони на аналогічних умовах 20.03.2014 уклали новий договір про відшкодування вартості послуг № 13/402, наданих у приміщення за адресою м. Київ, вул. Бажова, буд. 11/8, на строк з 01.01.2014 по 31.12.2014.

Позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги, з урахуванням заяви про зміну підстави позову та збільшення позовних вимог посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем фактично склались позадоговірні відносини, які підпадають під ознаки договору про надання комунальних послуг. Так, у період з 01.10.2012 по 31.12.2013 позивачем було надано відповідачеві комунальні послуги вартістю 5520 грн. 34 коп. Несплата відповідачем вартості наданих та отриманих послуг порушують права позивача як балансоутримувача будівлі, а також права позивача як колективного замовника (абонента) комунальних послуг, яким укладено договори з виконавцями цих послуг.

Згідно розрахунку позивача, заборгованість відповідача складає: 5520,34 грн. - відшкодування вартості наданих комунальних послуг, 3397,85 грн. - інфляційна складова боргу за період з 01.11.12 по 29.02.16, 541,45 грн. - 3 % річних за період з 01.11.12 по 29.02.16.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи та надані в судовому засіданні докази, господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до п.п. 18, 20 яких розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Із залучених до матеріалів справи письмових доказів вбачається, що відповідач є фактичним споживачем послуг централізованого опалення, водопостачання та водовідведення, та розрахунок вартості яких має здійснюватися пропорційно площі приміщення.

На підтвердження надання перелічених послуг відповідачу, позивачем залучені до матеріалів справи копії розробок по груп-рахункам на потреби споживачів; облікові картки (табуляграми) постачальних компаній; первинні документи для оплати.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 3-184гс14 від 25.11.2014

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Недійсність договору з надання комунальних послуг у зв'язку з недодержанням письмової форми законом не встановлена, а тому виниклі між сторонами зобов'язання є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.

Відповідно правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові № 3-38гс11 від 16.05.2011 року, споживання енергії за відсутності договору надає право постачальнику енергії на стягнення зі споживача у даному випадку вартості спожитої ним енергії на підставі ст.ст. 1212 та 1213 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відсутність письмового договору між позивачем та відповідачем не звільняє останнього від обов`язку здійснити оплату отриманих послуг за період з 01.10.2012 по 31.12.2012, а саме згідно розрахунку заборгованості, що доданий до заяви про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог заборгованість за період з 01.11.2012 по 30.11.2012 складає 1241,87 грн., за період з 01.12.2012 по 31.12.2012 - 1698,26 грн..

В той же час, у відзиві на позовну заяву відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦКУ).

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4. ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовну заяву було подано до суду 29.02.2016 року, а з урахуванням вимог ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п.п. 18, 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідач зобов'язаний був сплачувати за послуги надані в жовтні 2012 не пізніше 20 листопада 2012, в листопаді 2012 не пізніше 20 грудня 2012, в грудні 2012 не пізніше 20 січня 2013.

Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Зважаючи на те, що строк позовної давності щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за фактично надані послуги в жовтні-грудні 2012 сплив на момент звернення до суду, а відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, суд, керуючись ст. 267 ЦК України відмовляє у позовних вимогах в цій частині.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги поданими суду доказами. Обов'язок доказування згідно зі ст. 33 ГПК України покладено на сторони, кожна з яких повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Дослідивши матеріали справи, в тому числі акти звірки взаємних розрахунків між сторонами у справі, суд зазначає, що вказані акти з боку відповідача не містять даних про стан розрахунків між сторонами протягом жовтня-грудня 2012 року, тобто поза межами дії договорів про відшкодування вартості послуг № 13/402, а тому не можуть свідчити про переривання перебігу позовної давності щодо вказаних вимог.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 2 940,13 грн. основного боргу з огляду на сплив трирічного строку позовної давності, в межах якого позивач мав право звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу, та про застосування наслідків якого заявлено відповідачем у справі.

Стосовно вимоги позивача про стягнення 2 580 грн. 21 коп. основної заборгованості, що нарахована за період з 01.01.2013 по 31.01.2013 суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2013 між сторонами був укладений договір про відшкодування вартості послуг № 13/402, за умовами якого позивач на підставі укладених договорів з виробниками комунальних послуг (постачальна організація) зобов'язався транспортувати по внутрішньо будинкових мережах споживачу, у господарському віданні якого перебувають нежилі приміщення загальною площею 208,98 кв. м. за адресою м. Київ, вул. Бажова, буд. 11/8, комунальні послуги; а споживач у відповідності до даного договору зобов'язується прийняти комунальні послуги та своєчасно відшкодувати їх вартість.

Відповідно до п.2.2, споживач до 10 числа поточного місяця повинен сплатити: - рахунки за комунальні послуги (гаряче і холодне водопостачання, водовідведення, центральне опалення та витрати пов'язані із нарахуванням, збором, розщепленням та обліком платежів і перерахуванням коштів виробникам комунальних послуг) минулого місяця, згідно табуляграм та груп рахунків Постачальної організації.

При цьому, платежі за комунальні послуги вносяться споживачем на рахунок підприємства, згідно рахунків, що надсилаються, або отримуються споживачем особисто (п.2.3 договору).

З матеріалів справи вбачається, що 17.04.2013 року сторони підписали Акти 1-1/13 та № 1-2/13 прийому-здачі виконаних робіт, послуг за січень 2013 року згідно договору № 13/402 від 01.01.2013. На підставі вказаного акту сторони погодили, що за січень 2013 року позивачем було надано відповідачу послуги на суми 2326,41 грн. (відшкодування витрат на опалення та за гарячу воду) та 352,80 грн. (відшкодування за холодне воду та холодну воду на підігрів) відповідно. Платіжними дорученнями від 03.06.2013 № 215 на суму 2326,41 грн. та № 221 на суму 253,80 грн. відповідач повністю розрахувався за надані позивачем послуги.

Таким чином, станом на момент вирішення спору заборгованість у відповідача перед позивачем за надані комунальні послуги в період з 01.01.13 по 31.01.13 в сумі 2580 грн. 21 коп. відсутня.

Оскільки, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні основного боргу, то позовні вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволенню також не підлягають, оскільки є похідними від основної вимоги.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.04.2016

Суддя Пукшин Л.Г.