РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2016Справа №910/2825/16

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Національного медичного університету імені О.О.Богомольця

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву

про усунення перешкод в користуванні майном, стягнення 68 073,77 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_3 - по дов. № 254 від 12.02.2016

від відповідача Хасін І.Б. - по дов. № 04.01.2016

від третьої особи не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про

- зобов'язання Національного медичного університету імені О.О.Богомольця усунути та не чинити перешкод в користуванні частиною нежитлового приміщення, площею 4,0 кв. м., яке розмішене за адресою: АДРЕСА_1;

- стягнення з Національного медичного університету імені О.О.Богомольця збитків в розмірі 38 083,77 грн. та моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2016 порушено провадження у справі № 910/2825/16, залучено до участі у справі третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву та призначено справу до розгляду на 17.03.2016.

Відповідач у поданому 03.03.2016 відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечує посилаючись на те, що договір оренди № 4566 від 13.11.2009 закінчився 13.11.2015. МОЗ України, як орган управління державним майном, надало свою згоду на продовження строку дії договору оренди лише 04.12.2015, тобто через 21 день після закінчення строку його дії, а сам договір про продовження строку дії договору оренди датований 14.12.2015. Відповідач вважає, що в даному випадку може йтися про укладення нового договору після 23.12.2015, а не продовження строку дії попереднього, оскільки продовження строку дії договору оренди державного майна через місяць після його закінчення, за відсутності станом на дату закінчення строку дії договору згоди органу управління державним майном на продовження строку та відсутності оцінки вартості майна є неправомірним. Вважає, що договір про внесення змін від 14.12.2015 у відповідності до п. 3 даного договору припинився. Вказує на те, що позивач не мав право користування майном, позивачем не подано жодних доказів перешкоджання у користуванні майном з боку відповідача або його представників, не наведено посилань на будь-які факти пошкодження його майна відповідачем, не подано доказів понесення витрат. Вимоги про відшкодування моральної шкоди вважає безпідставними, оскільки позовна заява не містить ні розрахунку цих вимог, ні доказів на підтвердження її завдання, ні причино-наслідкового зв'язку між діями відповідача та придбанням позивачем ліків.

Позивачем 16.03.2016 до відділу діловодства суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині суми збитків, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 49 424,77 грн. збитків.

Позивач в судовому засіданні 17.03.2016 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 17.03.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 17.03.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 31.03.2016.

Відповідачем 22.03.2016 до відділу діловодства суду подано додаткові пояснення.

Позивачем 30.03.2016 до відділу діловодства суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині суми збитків, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 53 936,77 грн. збитків.

Позивачем 30.03.2016 до відділу діловодства суду подано письмові пояснення.

Третя особа у поданих 30.03.2016 до відділу діловодства суду поясненнях просить розглядати справу без участі його представника. Також зазначає, що договір № 4566 від 13.11.2009 був укладений строком до 13.11.2011 та згодом неодноразово пролонгований до 13.11.2017. Позивач неодноразово звертався до третьої особи з вимогами усунути перешкоди в користування орендованим майном з боку відповідача. РВ ФДМУ по м. Києву здійснює свою діяльність виключно в межах повноважень, що передбачені чинним законодавством України, зокрема, Положенням про регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву. Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву несе повну відповідальність за зобов'язання, взяті на себе в межах договірних правовідносин, зокрема передбаченими договором оренди № 4566 від 13.11.2009. Враховуючи вищевикладене та той факт, що викладений в позовній заяві позивача перешкоджання в користуванні майном, виходять за межі договірних відносин і потребують відповідного врегулювання з НМУ ім. О.О. Богомольця у встановлений законодавством спосіб. Третя особа просить врахувати вищезазначені факти та вирішити дану справу в межах чинного законодавства України.

Позивачем в судовому засіданні 31.03.2016 було подано клопотання про призначення колегіального розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2016 клопотання про призначення колегіального розгляду справи № 910/2825/16 залишено без задоволення.

В судовому засіданні 31.03.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 07.04.2016.

Третя особа в судове засідання 07.04.2016 не з'явилась.

В судовому засіданні 07.04.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна», об'єктом оренди є нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) (п. 1 ст. 4 Закону), орендодавцями є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо нерухомого майна, що є державною власністю (ст. 5 Закону).

13.11.2009 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, яка змінила прізвище на ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 4566 (далі - договір № 4566 ).

Відповідно до п. 1.1. договору № 4566 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - частина нежитлового приміщення (далі - майно) площею 4,00 кв. м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває на балансі Національного медичного університету імені О.О.Богомольця (балансоутримувач), вартість якого визначені згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30.04.2009 - 37 000,00 грн.

Згідно з п. 1.2. договору № 4566 майно передається в оренду з метою розміщення ксерокопію вальної техніки для надання копіювальних послуг.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України, наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

У п. 2.1. договору № 4566 визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта прийому-передачі вказаного майна.

Відповідно до п. 7.1. договору № 4566 орендодавець зобов'язаний передати орендарю в оренду майно згідно з цим договором за актом приймання-передачі, який підписується одночасно з цим договором.

Згідно акту прийому-передачі нерухомого майна від 13.11.2009, орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування майно, площею 4,00 кв. м., що розміщене за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Пунктом 10.1. договору № 4566 сторонами встановлено, що договір укладено строком на 2 (два) роки, що діє з 13.11.2009 до 13.11.2011 включно.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору (п. 10.4 договору № 4566).

Договір № 4566 було пролонговано до 13.11.2015, згідно з наявними в матеріалах справи листами третьої особи № 30-06/2412 від 15.03.2012, № 30-06/14009 від 11.12.2013, договором № 4566/02 від 11.12.2013 про внесення змін до договору № 4566.

В подальшому було погоджено продовження терміну дії договору № 4566 строком на 2 роки, тобто до 13.11.2017, про що було поінформовано позивача листом № 30-06/12682 від 14.12.2015, а також 14.12.2015 укладено договір № 4566/03 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4566 від 13.11.2009, відповідно до п. 1 якого сторони погодили, що договір оренди № 4566 від 13.11.2009 продовжено строком на 2 роки, що діє до 13.11.2017.

19.01.2016 між третьою особою та позивачем було укладено договір № 4566/04 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4566.

Відповідно до п. 5.11. договору № 4566 орендар зобов'язаний здійснювати витрати, пов'язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підсипання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Так, 13.11.2009 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 25-11/2009 про відшкодування балансоутримувачу витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (далі - договір № 25-11/2009), за умовами п. 1.1 якого відповідач зобов'язався забезпечувати обслуговування орендованого приміщення загальною площею 4,00 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1.

За умовами п. 5.4 договору № 25-11/2009, цей договір припиняє дію одночасно з закінченням терміну дії договору оренди № 4566 від 13.11.2009, який укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та позивачем.

Спір виник внаслідок того, що за твердженням Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 починаючи з 16.11.2015 відповідач чинить перешкоди позивачеві у користуванням орендованим майном, зокрема шляхом відключення електроенергії спробою демонтажу майна позивача, що знаходиться на орендованій площі, чим унеможливлює здійснення останнім господарської діяльності та отримання прибутку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності.

Орендар може зажадати повернення орендованого майна з будь-якого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні ним, відшкодування шкоди, завданої майну громадянами і юридичними особами, включаючи орендодавця.

Матеріалами справи, а саме: актом СВП «Київські електричні мережі» ПАТ «Київенерго» № 1150/1 від 18.11.2015, актом про технічну перевірку приладів обліку в електроустановках у ФОП ОСОБА_1 від 18.11.2015, висновком дільничного інспектора 4-го відділу поліції управління поліції в Шевченківському районі ГУНП в м. Києві лейтенанту поліції Савченко А.М. від 23.12.2015 підтверджується відключення електроенергії для забезпечення потреб електроустановок - ксерокопіювальної техніки позивача.

Позивач 12.11.2015 рекомендованим листом з повідомленням про вручення, звертався до відповідача з вимогою № 11/11/15-3 від 11.11.2015 про припинення чинити перешкоди у користуванні орендованим майном, однак, відповідач у листі № 120/2-1964 від 20.11.2015 повідомив про припинення договору оренди № 4566 від 13.11.2009, у зв'язку з закінченням визначеного ним строку та обов'язок позивача повернути орендоване майно орендодавцю.

Умовами п. 2.1.1 договору № 25-11/2009 на відповідача, як балансоутримувача, покладено обов'язок виконання всього комплексу робіт, пов'язаних з обслуговуванням і утриманням орендованого приміщення, та створення необхідних умов для здійснення господарської діяльності відповідно до чинного законодавства,

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Матеріалами справи підтверджується, що кабель, яким електролічильник позивача має бути підключений до мереж живлення - відключений, а відноситься такий лічильник до Головного розподільчого щита фармацевтичного корпусу, де позивач орендує майно.

Слід зазначити, що лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києві № 30-06/12682 від 14.12.2015 про продовження терміну дії договору № 4566 до 13.11.2017 було надіслано також і на адресу відповідача.

Проте, станом на день вирішення спору перешкоди в користуванні майном, зокрема, відключення електроенергії, не усунуті відповідачем.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні майном є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з цим в позові в частині зобов'язання відповідача не чинити перешкод в користуванні орендованим майном в позові слід відмовити, оскільки наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується факт вчинення перешкод саме відповідачем позивачу у користуванні орендованим майном.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача 53 936,77 грн. збитків (50 384,00 грн. неотриманий дохід, 3 552,77 грн. витрати по сплаті орендної плати та єдиного податку) задоволенню не підлягають виходячи з наступного

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються : вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафна санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

На підставі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення; при визначення неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Наслідки порушень зобов'язань за договором є правовою підставою, згідно із ст. 623 Цивільного кодексу України, для стягнення збитків.

Стаття 614 Цивільного кодексу України зазначає, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

З огляду на положення статті 224 Господарського кодексу України, статей 22, 611, 614, 623 Цивільного кодексу України, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Позивачем не подано належних та допустимих доказів в підтвердження наявності вини у відповідача, що полягає у відключенні орендованих приміщень від електропостачання та доказів понесення позивачем витрат в розмірі 53 936,77 грн. внаслідок неналежного виконання зобов'язань відповідача договірних відносин.

Отже, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями відповідача та понесеними збитками в загальному розмірі 53 936,77 грн. саме внаслідок неналежного виконання відповідачем договірного зобов'язання.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача 30 000,00 грн. моральної шкоди задоволенню не підлягають виходячи з наступного

Позивач зазначає, що неправомірною бездіяльністю відповідача позивачу була завдана моральна шкода, тобто втрати немайнового характеру, яких позивач зазнав внаслідок моральних страждань та переживань, що настали через дії відповідача. Моральна шкода полягала в тому, що неправомірною діяльністю відповідача було обмежено право користування орендованим майном та здійснення господарської діяльності. Заподіяну моральну (немайнову) шкоду позивач оцінює в 30 000 грн.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою та другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» також визначено:

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків .

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про перенесення душевних страждань, приниження ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, вчинення дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності позивача.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи ту обставину, що позивач не надав суду доказів заподіяння (наявності) моральної шкоди та в чому вона полягає, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Посилання відповідача на те, що договір припинився та у позивача відсутнє право користування майном не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Матеріали справи не містять доказів виявлення однією із сторін договору № 4566 про небажання продовжувати договірні відносини або визнання договору № 4566 недійсним у судовому порядку, а отже він є діючим та чинним, як і договір № 25-11/2009 до 13.11.2017.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Національний медичний університет імені О.О.Богомольця (01601, м. Київ, бул. Т.Шевченка, 13, ) усунути перешкоди в користуванні частиною нежитлового приміщення, площею 4,0 кв. м., яке розмішене за адресою: АДРЕСА_1.

Стягувач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1).

3. Стягнути з Національного медичного університету імені О.О.Богомольця (01601, м. Київ, бул. Т.Шевченка, 13, ) на користь Фізичної особи - підприємеця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 12.04.2016.

Суддя В.В.Сівакова