РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"05" квітня 2016 р. Справа № 902/1607/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС.Транспорт Контроль"

на рішення господарського суду Вінницької області від 09.02.2016 р.

у справі № 902/1607/15 (суддя Яремчук Ю.О.)

за позовом Державного підприємства "Іванківське лісове господарство"

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС.Транспорт Контроль"

про розірвання договору про надання інформаційних послуг

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 09.02.2016 р. у справі №902/1607/15 позов Державного підприємства "Іванківське лісове господарство" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС.Транспорт Контроль" про розірвання договору про надання інформаційних послуг задоволено. Розірвано договір між державним підприємством "Іванківське лісове господарство" та товариством з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС" Транспорт Контроль" № ЛГ-183/2 від 02.04.2013 року про надання інформаційних (телеметричних послуг). Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС" Транспорт Контроль" на користь державного підприємства "Іванківське лісове господарство" 1218 грн. витрат на сплату судового збору.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 2 квітня 2013 року товариством з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС" Транспорт Контроль" та державним підприємством "Іванківське лісове господарство" було укладено договір № ЛГ-183/02 про надання інформаційних (телеметричних) послуг. До основного договору між сторонами 31 грудня 2013 року було укладено додаткову угоду, якою сторони зокрема домовились викласти п. 4.2 в наступній редакції, - вартість послуг розраховується таким чином: підсумкова вартість послуг за один календарний місяць є добутком кількості активних терміналів Замовника, до яких протягом цього місяця мав доступ даний диспетчерський центр, на базову величину; базова величина складає 180,00 грн.

Судом першої інстанції було встановлено, що Договір № ЛГ-183/02 про надання інформаційних (телеметричних) послуг від 02 квітня 2013 року містить умови щодо права сторін по ньому розірвати укладений договір відповідно до вимог чинного законодавства, крім того, право позивача, на розірвання договору передбачено статтею 907 Цивільного кодексу України, а відтак щодо підстав та порядку його розірвання підлягають застосуванню вимоги чинного законодавства, зокрема ст. 651 Цивільного кодексу України та ст. 188 Господарського кодексу України.

В обґрунтування своїх висновків, суд першої інстанції вказав на те, що в матеріалах справи містяться належні докази повідомлення відповідача про розірвання договору № ЛГ-183/02 про надання інформаційних (телеметричних) послуг від 02 квітня 2013 року з позивачем, а саме: лист № 75 від 11.03.2014 року, лист № 302 від 18.06.2014 року, лист №316 від 07.07.2015 року, лист № 348 від 22.07.2015 року, лист № 430 від 10.09.2015 року. Окрім того, суд зазначив, що доказом того, що позивачем не було отримано послуги відповідно до вищевказаного договору, є також той факт, що в останнього були відсутні пароль та логін для здійснення відповідної операції (стеження GPS), що відповідно стверджується електронною перепискою між позивачем та відповідачем, яка підтверджена позивачем та не спростована відповідачем.

Ураховуючи встановлені обставини у даній справі та положення діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС.Транспорт Контроль" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Вінницької області від 09.02.2016 р. у справі №902/1607/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник зважає, зокрема, на таке:

інформаційні послуги за договором № ЛГ-183/2 від 02.04.2013 року надаються безперервно як послуги стільникового зв'язку чи інтернету, тобто по мірі потреби отримання послуг у особи, яка споживає ці послуги за умови дотримання правил ідентифікації (логін, пароль). Відмова від отримання послуг позивачем не свідчить про їх ненадання чи їх відсутність під час дії договору;

в матеріалах справи наявні належним чином засвідчені підписані позивачем і відповідачем акти надання послуг: акт надання послуг № 1508 від 31.05.2014; акт надання послуг № 1692 від 31.05.2014; акт надання послуг № 1693 від 31.05.2014; акт надання послуг № 1694 від 31.05.2014; акт надання послуг № 1848 від 30.06.2014; акт надання послуг № 2468 від 31.08.2014; акт надання послуг № 2744 від 30.09.2014;

наведені позивачем докази демонтажу засобів моніторингу на власних автомобілях, зокрема, наказ № 64/1 від 13.03.2014 року про демонтаж засобів моніторингу (GPS-трекерів) та акт демонтажу обладнання від 19.03.2014 р. спростовуються вищенаведеними актами і статистикою активності мобільних терміналів - засобів моніторингу (скриншоти з електронної системи диспетчеризації), які дозволяють отримати повну інформацію про положення і рух транспортних засобів позивача, на яких встановлені засоби моніторингу, в період з 01 квітня 2014 року по 31 грудня 2015 року і підтверджують, що позивач продовжував і продовжує користуватися інформаційними (телеметричними) послугами відповідно до Договору №ЛГ-183/02. Вказане не було враховано судом при винесенні оскаржуваного рішення, а тому судом упереджено було зроблено висновок, що сторони фактично припинили договірні відносини з квітня 2014 року;

з метою підтвердження надання інформаційних послуг ДП «Іванківське лісове господарство» ТОВ «Джі.Пі.Ес. Транспорт Контроль» звернулось до ПрАт «Київстар» і ТОВ «АСТЕЛІТ» з листами вих. № 276 від 22.01.2016 р та № 278 від 22.01.2016 р. про надання відомостей про географічне місцезнаходження (координати) SIM - карт за відповідними номерами за період з 01.04.2014 р по 30.11.2015 року;

положення п. 8.2 Договору №ЛГ-183/02 від 02.04.2013 року передбачають, що договір може бути розірвано за ініціативою однієї сторони, якщо вона письмово повідомить іншу сторону про свій намір не пізніше, ніж за 20 календарних днів до моменту припинення нею виконання своїх зобов'язань за цим Договором. Відповідно до умов Договору №ЛГ-183/02 та відомостей системи диспетчеризації відповідач щомісячно направляв позивачу рахунки на оплату фактично наданих послуг та акти наданих послуг, що підтверджується реєстрами поштових відправлень. Під час прийняття оскаржуваного рішення судом не взято до уваги , що за період з 01 квітня 2014 року і на дату подання позову у позивача постійно існує заборгованість перед відповідачем, що підтверджується первинними документами і динамікою розрахунків наданими суду і листами відповідача на адресу позивача;

судом не враховано, що умови і порядок розірвання договору № ЛГ-183/2 від 02.04.2013 року за ініціативою однієї із сторін визначені домовленістю сторін і не враховано, що відповідно до п. 8.3 Договору №ЛГ-183/02 обов'язковою умовою для розірвання договору за ініціативою однієї із сторін є проведення всіх розрахунків між сторонами до останнього для надання послуг.

З огляду на наведені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, відповідач вважає, що судом першої інстанції було задоволено позов за відсутності на те визначених законом підстав, у звязку з чим рішення суду першої інстанції належить скасувати.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує наступне.

Відповідно до пункту 8.2 розділу 8 договору №183/02 від 02.04.2013 року позивачем було повідомлено відповідача листом №75 від 11.03.2014 року про розірвання договору про надання інформаційних (телеметричних) послуг від 02.04.2013 року та додаткової угоди від 01.10.2013 року з 01 квітня 2014 року. Позивач повністю розрахувався за надані послуги та припинив користуватися інформаційними (телеметричними) послугами. Відповідач 20.05.2014 року змінив логіни та паролі для доступу в програму GPS стеження за транспортними засобами. Тому, позивач не вважає, що це була безпідставна одностороння відмова від виконання договірних зобов'язань. Отримання логінів та паролів для доступу в програму GPS стеження було б недоцільним з боку позивача після того, як було прийнято рішення розірвати договір та було повідомлено про це відповідача.

Як зазначає процесуальний опонент скаржника, позивач неодноразово звертався до відповідача письмово (листами: №75 від 11.03.2014р., №302 від 18.06.2014р., №316 від 07.07.2015р., №430 від 10.09.2015р.) та у телефонному режимі з проханням розірвати договір, але відповідач наполегливо надсилав на адресу позивача акти надання послуг та рахунки на оплату. За таких умов, відповідач стверджує у апеляційній скарзі, що у позивача постійно існує заборгованість перед відповідачем.

Наказом №64/1 від 13.03.2014 року «Про демонтаж засобів моніторингу GPS-трекерів» було створено комісію для демонтажу засобів моніторингу з автомобілів та зобов'язано передати їх в склад підприємства для зберігання. Наказ підприємства був виконаний у повному обсязі. Підприємство засноване на державній власності і постійно підлягає перевірці контролюючими органами і не виконання вимог наказів на підприємстві не допускається. Твердження щодо активності мобільних терміналів також спростовується тим, що засоби моніторингу встановлені на пожежних автомобілях, які працюють тільки у пожежонебезпечний період.

Також позивач стверджує, що у повному обсязі дотримався положень пунктів Договору, а саме: письмово повідомив відповідача про свій намір розірвати договір №183/02 від 02.04.2013 року не пізніше, ніж за 20 календарних днів до моменту припинення виконання своїх зобов'язань за цим Договором; позивач повністю розрахувався за надані послуги та припинив користуватися інформаційними (телеметричними) послугами.

Позивач неодноразово намагався підписати Додаткову угоду про розірвання Договору №ЛГ-183/02, але відповідач відмовлявся, посилаючись на те, що існує заборгованість за надані послуги.

За наведеного вище, позивач вважає, що оскаржене рішення є цілком законним, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

3 лютого 2016 року та 5 квітня 2016 року в судових засіданнях Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримала доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. Пояснила, що розрахунки заборгованості, які долучені до матеріалів справи відповідачем, не співпадають через арифметичну помилку. Зауважила, що за умовами Договору, позивач повинен був повідомити про розірвання договору за 20 днів до припинення Договору і провести розрахунок за надані послуги, чого останнім здійснено не було. Водночас, повідомила, що позивач фактично відключив обладнання лише після 1-ого судового засідання. З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 09.02.2016 р. у справі №902/1607/15 належить скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Разом з тим, інший представник відповідача пояснив, що відповідач не позбавлений технічної можливості самостійно призупинити надання послуг позивачеві, а також зазначив, що прилад працює, а тому немає потреби розривати договір.

Представник позивача в судових засіданнях суду апеляційної інстанції заявила, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. Пояснила, що послуги, які надаються відповідачем позивачеві, не є для підприємства життєвонеобхідними, а тому потреба у користуванні такими послугами відсутня. З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, а оскаржене рішення залишити без змін, з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як стверджується матеріалами справи, 2 квітня 2013 року ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС" Транспорт Контроль" та Державним підприємством "Іванківське лісове господарство" укладено договір № ЛГ-183/02 про надання інформаційних (телеметричних) послуг (далі по тексту Договір) (Т.1. а.с. 25-28).

У п. 2.1., п. 2.3. Договору сторони обумовили предмет договору, за яким замовник замовляє і оплачує, а виконавець забезпечує абонентське обслуговування диспетчерських центрів замовника та мобільних терміналів, встановлених на рухомих об'єктах, які належать замовнику на праві власності або на праві користування. Сторони визнають, що виконавець надає замовнику виключно інформаційні послуги.

За умовами п. 3.1. Договору, послуги, передбачені цим договором надаються у повному обсязі цілодобово як у робочі, так і у вихідні та святкові дні.

Відповідно до п. 4.1. Договору сторони погодили, що вартість послуг визначається сторонами по факту їх надання за результатами кожного календарного місяця та фіксується в актах про надання послуг.

Між сторонами було погоджено, що вартість послуг розраховується таким чином: підсумкова вартість послуг за один календарний місяць є добутком кількості активних терміналів Замовника, до яких протягом цього місяця мав доступ даний диспетчерський центр, на базову величину; базова величина складає 130,00 грн.

В базову величину входять вартість SIM-карток мобільних операторів (оператори обираються Виконавцем), поповнення їх карткового рахунку та оновлення програмного забезпечення (п.4.1. договору).

Як передбачено п.п. 4.2., 4.3., 4.4., 4.5. Договору акт про надані послуги підписується сторонами останнім числом поточного місяця, в якому надавались послуги. Оплата замовником наданих виконавцем послуг, проводиться за безготівковим розрахунком, відповідно до рахунків-фактур, які виставляє виконавець, та актів наданих послуг, підписаних сторонами. Виконавець виставляє замовнику рахунки на оплату послуг за цим договором один раз на місяць (до 15 числа місяця, наступного за місяцем в якому надавались послуги). Строк оплати рахунків Замовником складає 5 (п'ять) робочих днів, починаючи від дня отримання рахунку.

Згідно з п. 8.1. Договору Договір набуває чинності з 02 квітня 2013 року та діє до 02 квітня 2018 року, а в частині вартості послуг та порядку розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Пунктами 8.2., 8.3. Договору передбачено, що даний договір може бути розірвано за взаємною згодою обох сторін, або за ініціативою лише однієї сторони. В останньому випадку сторона-ініціатор розірвання договору повинна письмово повідомити іншу сторону про свій намір не пізніше ніж за 20 календарних днів до моменту припинення нею виконання своїх зобов'язань за цим договором. Якщо ініціатором розірвання договору виступає виконавець, то останній повинен відшкодувати замовнику всі понесені збитки. Цей договір вважається розірваним і втрачає чинність лише після проведення усіх взаємних розрахунків між сторонами за послуги, фактично надані виконавцем замовникові за цим договором, аж до останнього дня надання цих послуг.

В подальшому, 31 грудня 2013 року сторонами було укладено додаткову угоду до основного договору від 02.04.2013р., якою сторони, серед іншого, домовились викласти п. 4.2 в наступній редакції: вартість послуг розраховується таким чином: підсумкова вартість послуг за один календарний місяць є добутком кількості активних терміналів Замовника, до яких протягом цього місяця мав доступ даний диспетчерський центр, на базову величину; базова величина складає 180,00 грн. В базову величину входять вартість SIM-карток мобільних операторів (оператори обираються Виконавцем), поповнення їх карткового рахунку та оновлення програмного забезпечення.

До матеріалів справи позивачем долучено як доказ повідомлення відповідача про розірвання Договору наступні листи:

лист № 75 від 11.03.2014 року, відповідно до якого державне підприємство "Іванківське лісове господарство" повідомило товариство з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС" Транспорт Контроль" про відмову від надання послуг останнього та про розірвання договору № ЛГ-183/02 про надання інформаційних (телеметричних) послуг від 02 квітня 2013 року (Т.1, а.с. 31);

лист №302 від 18.06.2014 року, яким державне підприємство "Іванківське лісове господарство" повторно повідомило товариство з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС" Транспорт Контроль" про відмову від надання послуг останнього та про розірвання договору №ЛГ-183/02 про надання інформаційних (телеметричних) послуг від 02 квітня 2013 року (Т.1, а.с. 33);

лист №316 від 07.07.2015 року, відповідно до якого державне підприємство "Іванківське лісове господарство" повторно повідомило товариство з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС" Транспорт Контроль" про відмову від надання послуг останнього та про розірвання договору №ЛГ-183/02 про надання інформаційних (телеметричних) послуг від 02 квітня 2013 року. Одночасно в даному листі було зазначено, що державне підприємство "Іванівське лісове господарство" з 01 квітня 2014 року не користується телеметричними послугами. З моменту розірвання договору, від відповідача постійно надходять рахунки. В даному листі позивач просить відповідача не надсилати рахунки на оплату (Т.1, а.с. 34);

лист №348 від 22.07.2015 року, відповідно до якого державне підприємство "Іванківське лісове господарство" повідомило Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства про те, що керуючись п. 8.2. договору ЛГ-183/02 про надання інформаційних (телеметричних) послуг від 02 квітня 2013 року державне підприємство "Іванківське лісове господарство" листом № 75 від 11.03.2014 року повідомило товариство з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС" Транспорт Контроль" про розірвання вищевказаного договору, зазначивши причину, з 01 квітня 2014 року. При цьому зазначає, що товариство з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС" Транспорт Контроль" не зреагувало на зазначений лист та продовжує нараховувати плату та надсилати рахунки за надання інформаційних (телеметричних ) послуг (Т.1, а.с. 35);

лист №430 від 10.09.2015 року, яким державне підприємство "Іванківське лісове господарство" надіслало товариству з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС" Транспорт Контроль" додаткову угоду про розірвання договору №ЛГ-183/02 про надання інформаційних (телеметричних) послуг від 02 квітня 2013 року. При цьому, зазначило, що листами від 11.03.2014 року № 75, від 18.06.2014 року № 302; від 07.07.2015 року № 316 останній повідомляв відповідача про прийняте рішення щодо розірвання договору про надання інформаційних (телеметричних) послуг. На підставі викладеного позивач просив відповідача підписати додаткову угоду (Т.1, а.с. 36).

Як убачається із наявної у матеріалах справи копії Наказу № 64/1 від 13 березня 2014 року Про демонтаж засобів моніторингу (GPS-трекерів) директор ДП "Іванківське лісове господарство" ОСОБА_5 (за погодженням з головним інженером ОСОБА_6В.) для раціонального використання та економії коштів підприємства та у зв'язку із значними щомісячними витратами за телеметричні послуги наказав: для демонтажу засобів моніторингу на автомобілях, створити комісію у складі: головного інженера ОСОБА_6 Начальника лісопункту ОСОБА_7, головний механік ОСОБА_8, водій ОСОБА_9, водій Лісопункту ОСОБА_10 Головному механіку ОСОБА_8 до 01.04.2014 року організувати демонтаж засобів моніторингу (GPS - треків) з автомобілів (перелік автомобілів зазначено в наказі). Було зобов'язано передати засоби моніторингу в склад ДП Іванівський лісгосп для зберігання (Т.1. а.с. 41).

Актом демонтажу обладнання від 19.03.2014 року на підставі наказу від 13.03.2014 року №64/1, комісія у складі Головного інженера ОСОБА_6, Начальника Лісопункту ОСОБА_7, Головного механіка ОСОБА_8, водія Лісопункту ОСОБА_9 Б,В., водія Лісопункту ОСОБА_10, здійснили демонтаж засобів моніторингу (GPS треків) з автомобілів (Т.1, а.с. 42).

Як стверджується наявними у матеріалах справи копіями листів, товариство з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС" Транспорт Контроль" зверталось до ДП "Іванківське лісове господарство" 07 травня 2014 року, 05 червня 2014 року, 20 червня 2014 року № б/н, 19 вересня 2014 року, в даний листах відображено факт того, що у позивача були відсутні логін і пароль, для отримання послуг від відповідача (Т.1, а.с. 220-225).

Листом № 251 від 30.07.2015 року відповідач повідомив державне підприємство "Іванківське лісове господарство", що лист № 348 від 22.07.2015 року був отриманий ним 27.07.2015 року. За результатами розгляду було повідомлено останнього, що договір може бути розірвано за взаємною згодою обох Сторін, або за ініціативою лише однієї сторони, якщо вона письмово повідомить іншу сторону про свій намір не пізніше ніж за 20 календарних днів. Згідно п. 8.3. договору - договір вважається розірваним і втрачає чинність лише після проведення усіх взаємних розрахунків між сторонами за послуги, фактично надані виконавцем Замовникові за цим договором, аж до останнього дня надання цих послуг. При цьому, зазначив, що на час отримання листа від державного підприємства "Іванківське лісове господарство" №302 від 18.06.2014 року заборгованість останнього становила 3252,90 грн. Одночасно зазначив, що згідно п. 8.4. договору одностороння відмова від виконання договору не допускається. Крім того, у відповідності до п.9.2. договору № ЛГ 18302, усі зміни чи доповнення до договору повинні бути виконані лише у письмовій формі та підписані сторонами (Т.1, а.с. 38).

Також в матеріалах справи міститься копія листа № 259 від 14 вересня 2015 року, відповідно до якого товариство з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС" Транспорт Контроль" повідомило державне підприємство "Іванківське лісове господарство" про те, що лист останнього № 259 від 14 вересня 2015 року ним було отримано 14.09.2015 року. За результатами розгляду було повідомлено, що згідно п. 8.3. договору - договір вважається розірваним і втрачає чинність лише після проведення усіх взаємних розрахунків між сторонами за послуги, фактично надані виконавцем Замовникові за цим договором, аж до останнього дня надання цих послуг. При цьому, зазначив, що на час отримання листа від державного підприємства "Іванківське лісове господарство" №430 від 10.09.2015 року заборгованість останнього становила 11 900 грн. (Т.1, а.с. 39).

Відповідно до наданого відповідачем розрахунку заборгованості позивача за надані телеметричні послуги, відповідач вказує на наявність у позивача заборгованості станом на листопад 2015 року у розмірі 16 460 грн. (Т.1, а.с. 239).

При цьому, у відзиві на позов від 11.01.2016р. вих. № 5 відповідач вказує на те, що станом на дату подання позову заборгованість позивача перед відповідачем становить 14 840 грн. (Т.1, а.с. 93).

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції, що стверджується протоколом судового засідання від 21.03.2016р. у справі №902/1607/15, відповідач вказував на те, що станом на серпень 2014 року заборгованість позивача становить 3300 грн., а станом на дату подання позову - 14 840 грн. (Т.2. а.с. 62).

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії виписки банку по рахунку ТОВ «Джі.Пі.Ес. Транспорт контроль» № 8400, ДП «Іванівське лісове господарство» провело оплату 30.07.2014р. на рахунок відповідача в сумі 4 652, 90 грн. за телеметричні послуги згідно рахунка №б/н від 30.07.2014р., а 10.10.2014р. здійснило оплату на суму 1260 грн. згідно рахунка №2919 від 30.09.2014р. (Т.1, а.с. 101-102).

Як стверджується матеріалами справи, позивач фактично припинив користуватися телеметричними послугами, які надаються на підставі Договору №ЛГ-183/02 від 02.04.2013р., починаючи з квітня 2014 року з огляду на наявний у матеріалах справи ОСОБА_4 демонтажу обладнання від 19.03.2014р.

При цьому, відповідач продовжує нараховувати позивачу та виставляти рахунки на оплату телеметричних послуг згідно договору №ЛГ-183/02 від 02.04.2013р. до моменту звернення позивача до суду першої інстанції з позовом про розірвання означеного договору.

З огляду на наявні у матеріалах справи листи відповідача №251 від 30.07.2015р. та №259 від 14.09.2015р., адресовані позивачу, колегія суддів зауважує, що відповідач вказує на наявність у позивача заборгованості станом на 18.06.2014 р. у сумі 3 252, 90 грн. та у сумі 11 900 грн. станом на 10.09.2015 р., тоді як у розрахунку заборгованості за телеметричні послуги вказує про наявність у позивача заборгованості станом на червень 2014 р. у сумі 5 432,9 грн., а станом на вересень 2015 року у сумі 13 940 грн. (Т.1, а.с. 239).

Відтак, суми заборгованості, визначені відповідачем за аналогічний період є різними, що виключає можливість встановить дійсну суму заборгованості у разі наявності такої.

За таких умов, колегія суддів вважає твердження відповідача (скаржника) в частині наявності та визначення сум заборгованості у позивача за період дії правовідносин за Договором №ЛГ-183/02 від 02.04.2013р. неоднозначними, суперечливими та такими, за яких не є можливим встановити суми фактично наданих послуг та фактично проведених розрахунків за такі послуги.

Окрім того, у судового засіданні суду апеляційної інстанції відповідач неодноразово наголошував про наявність у позивача заборгованості за Договором станом на липень 2014 року у розмірі 4 652, 90 грн.

Між тим, наведені твердження відповідача (скаржника) спростовуються встановленими обставинами у даній справі та наявними доказами на підтвердження останніх. Адже, наявною у справі випискою банку по рахунку відповідача стверджується факт проведення позивачем оплати на рахунок відповідача в сумі 4 652,90 грн. у липні 2014 року.

За таких обставин, наведені дії відповідача в частині визначення різних сум заборгованості у позивача перед відповідачем за аналогічні періоди та в частині наявності заборгованості в сумі 4 652,90 грн. станом на липень 2014 року, що спростовується наявними у справі доказами, є такими, які свідчать про недобросовісне ставлення відповідача до виконання своїх зобовязань за період дії правовідносин за Договором та умисне зазначення у документах сум заборгованості, які не є співрозмірними.

З огляду на наведене, належить відзначити, що відповідач провадить свою господарську діяльність без дотримання загальних принципів цивільного законодавства справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України), які є основою для конструктивної та продуктивної співпраці сторін за Угодою.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх субєктів у цивільних правовідносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків.

Аналізуючи встановлені обставини у даній справі та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства.

В силу приписів ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст. 173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності до ст. 627 ЦК України, яка надає можливість сторонам бути вільними в укладенні договору, що дозволяє сторонам укладати договір, який хоч і не передбачений цивільним законодавством, але не суперечить його загальним засадам (ст. 6 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

За змістом ст. 907 Цивільного кодексу України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим Законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або Законом.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

За нормою статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За змістом ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як стверджується матеріалами справи, позивач неодноразово звертався до відповідача із повідомленням про розірвання договору в односторонньому порядку, проте, відповідач відмовився у добровільному порядку розірвати договір.

Аналізуючи зміст укладеного між сторонами правочину, колегія суддів встановила, що сторони в договірному порядку, а саме у п.п. 8.2., 8.3. Договору, погодили право позивача розірвати договір в односторонньому порядку. При цьому, Договір містить застереження, за якого сторона - ініціатор може розірвати договір в односторонньому порядку, а саме у разі повідомлення іншої сторони про свій намір не пізніше ніж за 20 календарних днів до моменту припинення нею виконання своїх зобов'язань за цим договором.

Так, на виконання означеної умови Договору, позивач 11 березня 2014 року звернувся із повідомленням до відповідача про розірвання договору з 1 квітня 2014 року (лист № 75 від 11.03.2014 року) та припинив користуватися послугами відповідача після складення акту демонтажу обладнання від 19.03.2014р., тобто, починаючи з квітня 2014 року.

Відтак, наведеними обставинами стверджується, що фактично сторони за договором припинили договірні відносини з квітня 2014 року.

При цьому, в подальшому позивач продовжував звертатися до відповідача із листами № 302 від 18.06.2014 року, №316 від 07.07.2015 року, № 348 від 22.07.2015 року, № 430 від 10.09.2015 року із повідомленням про намір розірвати Договір, проте відповідач продовжував нараховувати та виставляти позивачу до оплати рахунки.

Між тим, такі дії відповідача свідчать про недобросовісне виконання останнім зобовязань за Договором, оскільки в силу дії п. 8.2. Договору позивач має право припинити виконання зобовязань за Договором у разі дотримання встановлених для того часових меж.

Окрім того, умова договору, визначена у п. 8.3., згідно з якою договір вважається розірваним і втрачає чинність лише після проведення усіх взаємних розрахунків між сторонами за послуги, фактично надані виконавцем замовникові, не спростовує право позивача припинити виконання зобовязань у порядку п. 8.2. Договору та не надає право відповідачу нараховувати плату за послуги, користування якими зі сторони позивача є припиненим.

З огляду на положення ст. 188 Господарського кодексу України, право однієї із сторін (позивача у даному випадку) в частині розірвання договору в односторонньому порядку, у разі недосягнення згоди між сторонами, реалізується шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Ураховуючи встановлений факт належного та добросовісного виконання позивачем своїх зобовязань за оспорюваним правочином, зокрема, в частині завчасного повідомлення відповідача про намір розірвати договір, а саме за 20 календарних днів до фактичного припинення виконання своїх зобовязань за Договором, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що позов є підставним, а, відтак, підлягає до задоволення.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів констатує, що скаржник не надав суду достатніх доказів в розумінні статтей 32, 33, 34 ГПК України, які б могли стати підставою для задоволення апеляційної скарги.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності до вимог діючого законодавства, в рішенні господарського суду Вінницької області від 09.02.2016 р. у справі №902/1607/15 повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

За таких підстав, рішення господарського суду Вінницької області від 09.02.2016 р. у справі №902/1607/15 належить залишити без змін, а пеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС.Транспорт Контроль" без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 09.02.2016 р. у справі №902/1607/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДЖІ.ПІ.ЕС.Транспорт Контроль" - без задоволення.

2. Справу № 902/1607/15 повернути в господарський суд Вінницької області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.