КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р. Справа№ 910/25073/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - Шиманська Н.В., Шиманський Д.В.

відповідача - не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Алеф-Принт»

на рішення Господарського суду м. Києва від 08.10.2015 р.

у справі № 910/25073/15 (суддя - Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алеф-Принт»

до Публічного акціонерного товариства «Київський завод «Аналітприлад»

про визнання недійсним договору оренди № 15/06/15 від 15.06.2015 р. та стягнення 74775,00 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Алеф-Принт» (далі - позивач) звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київський завод «Аналітприлад» (далі - відповідач) про визнання недійсним договору оренди № 15/06/15 від 15.06.2015 р. та стягнення 74 775,00 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/25073/15 від 08.10.2015 р. в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 08.10.2015 р., Товариство з обмеженою відповідальністю «Алеф-Принт» подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що договір оренди № 15/06/15 від 15.06.2015 р. підписаний позивачем під впливом фізичного та психічного тиску з боку відповідача та не відповідає дійсному волевиявленню позивача, а тому такий договір є фіктивним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.02.2016 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/25073/15, а розгляд справи призначено на 15.03.2016 р.

В судовому засіданні 15.03.2016 р. було оголошено перерву до 05.04.2016 р.

В засідання суду, призначене на 05.04.2016 р., представник відповідача не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про час і місце судового засідання, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначеного представника суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

15.06.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Київський завод «Аналітприлад» (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алеф-Принт» (далі - орендар) було укладено договір найму (оренди) нежитлового приміщення № 15/06/15 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в користування на строк дії цього договору нежитлові приміщення, а саме: приміщення № 107 б площею 625,00 кв. м., що розташоване на 1 поверсі корпусу № 3 літера В, нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Полковника Шутова, 16 (далі - об'єкт оренди).

Згідно з п. 2.2 договору сплата орендарем плати за користування об'єктом оренди здійснюється після передачі об'єкта оренди за актом прийому-передачі нежитлового приміщення в оренду, згідно з умовами договору, в користування орендарю.

На день укладання договору орендна плата за один кв. м. встановлена у розмірі 119,64 грн на місяць. Загальна сума орендної плати за користування об'єктом оренди становить 74 775,00 грн (п. 2.3 договору).

Пунктом 3.1 договору визначено, що передача орендодавцем об'єкта оренди орендарю у користування за даним договором здійснюється протягом 5 (п'яти) календарних днів з дня підписання даного договору, та оформлюється актом прийому-передачі нежитлового приміщення в оренду, який повинен бути підписаний та скріплений печатками сторін або їх представниками.

Відповідно до п. 3.2 договору підписання сторонами або їх представниками акту прийому-передачі нежитлового приміщення в оренду є підтвердженням факту передачі об'єкта оренди в користування орендарю.

Згідно з п. 3.3 договору зворотна передача об'єкта оренди орендодавцю, в разі припинення дії даного договору, здійснюється протягом 5 (п'яти) календарних днів з дати припинення дії даного договору, та оформлюється актом приймання-передачі нежитлового приміщення з орендного користування, який повинен бути підписаний та скріплений печатками сторін або їх представників.

Як передбачено п. 3.4 договору, підписання сторонами або їх представниками акту прийому-передачі нежитлового приміщення з орендного користування є підтвердженням факту повернення об'єкта оренди орендодавцю та є невід'ємною частиною договору.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Строк дії договору починається з моменту підписання акта прийому-передачі нежитлового приміщення в оренду і діє до 14.07.2015 р. (п. 7.1 договору).

15.06.2015 р. між сторонами договору було підписано акт прийому-передачі нежитлового приміщення в оренду, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення № 107 б площею 625,00 кв. м., що розташоване на 1 поверсі корпусу № 3 літера В, нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Полковника Шутова, 16.

14.07.2015 р. між сторонми було підписано акт прийому-передачі нежитлового приміщення з орендного користування.

Крім того, 14.07.2015 р. між сторонами було складено акт надання послуг № 1946, яким засвідчено факт надання послуг оренди з 15.06.2015 р. по 14.07.2015 р. на суму 74 775,00 грн.

На виконання умов укладеного договору позивачем було перераховано відповідачу орендну плату в загальному розмірі 74 780,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1558 від 13.07.2015 р. на суму 50 000,00 грн та платіжним дорученням № 1559 від 16.07.2015 р. на суму 24 780,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Як передбачено ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р. № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як передбачено ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У відповідності до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статтей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу, представника сторони правочину або його близьких з метою спонукання його до вчинення правочину.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК України).

Згідно з п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як було встановлено вище, сторонами було повністю виконано умови договору найму (оренди) нежитлового приміщення № 15/06/15 від 15.06.2015 р., що підтверджується актом надання послуг № 1946 від 14.07.2015 р., яким засвідчено факт надання послуг оренди з 15.06.2015 р. по 14.07.2015 р. на суму 74 775,00 грн.

Крім того, в подальшому позивачем вчинялись дії щодо фактичного виконання оспорюваного договору , зокрема, була сплачена орендна плата.

Так, позивачем було перераховано відповідачу орендну плату в загальному розмірі 74 780,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1558 від 13.07.2015 р. на суму 50 000,00 грн та платіжним дорученням № 1559 від 16.07.2015 р. на суму 24 780,00 грн.

Таким чином, для укладення договору найму (оренди) нежитлового приміщення № 15/06/15 від 15.06.2015 р. та на його виконання сторонами було вчинено юридично значимі дії, зокрема, відповідач надав у користування нежитлові приміщення, а позивач сплатив орендну плату за користування орендованими приміщеннями, тобто сторони вчинили дії, спрямовані на реалізацію тих наслідків, настання яких обумовлено цим договором. Відтак, такий договір не може бути визнаний фіктивним та таким, що вчинений без наміру створення правових наслідків.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про визнання недійсним договору найму (оренди) нежитлового приміщення № 15/06/15 від 15.06.2015 р. є необгунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Вимога позивача про стягнення з відповідача 74 775,00 грн також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги про визнання недійсним договору найму (оренди) нежитлового приміщення № 15/06/15 від 15.06.2015 р.

Стосовно доводів скаржника про те, що договір оренди № 15/06/15 від 15.06.2015 р. підписаний позивачем під впливом фізичного та психічного тиску з боку відповідача та не відповідає дійсному волевиявленню позивача, колегія зазначає наступне.

На підтвердження факту здійснення з боку відповідача фізичного та психологічного тиску на позивача, останнім надано копії актів про недопуск до приміщень від 15.06.2015 р., від 26.06.2015 р., від 30.06.2015 р. та від 01.07.2015 р.

Однак, вищевказані акти про недопуск складені позивачем вже після підписання договору оренди № 15/06/15 від 15.06.2015 р. та прийняттям позивачем об'єкту оренди за актом приймання-передачі орендованого приміщення, і відповідно не є доказами здійснення з боку відповідача тиску на позивача щодо укладення цього договору.

Крім того, вказані акти були підписані лише представниками позивача, а тому неможливо встановити причину їх складення.

Посилання скаржника на порушення місцевим судом норм процесуального права у зв'язку з тим, що відповідачем не було надано позивачу відзив на позов, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 59 ГПК України надання відзиву на позовну заяву є правом відповідача, а не його обов'язком. Крім того, в матеріалах справи міститься відзив ПАТ «Київський завод «Аналітприлад» та позивач не був позбавлений права з ним ознайомитись.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 08.10.2015 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Алеф-Принт» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 08.10.2015 р. у справі № 910/25073/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/25073/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко