Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "01" квітня 2016 р. Справа № 906/85/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Лозинської І.В.

при секретарі: Шундрик Т.В.

за участю представників сторін:

- від позивача: не прибув

від відповідача: ОСОБА_1 - представник за дов. від 28.03.2016

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Житомирський меблевий комбінат" (м. Житомир)

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (с. Зубковичі, Олевський район, Житомирська область)

про стягнення 8789,80 грн.

Позивач звернувся з позовом до господарського суду Житомирської області про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 8789,80 грн, з яких: 6911,56 грн - сума основного боргу, 348,24 грн - пеня, 1530,00 грн - штраф. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за Договором №БЦ-257/15 оренди нежитлового приміщення від 29.01.2015.

Ухвалою від 04.02.2016 господарський суд порушив провадження у справі, призначив судове засідання та зобов'язав сторони виконати вимоги ухвали.

Ухвалою господарського суду від 18.02.2016 через неявку відповідача відкладено розгляд справи на 22.03.2016.

03.03.2016 до суду позивачем подано заяву про зміну предмету позову щодо стягнення з відповідача орендної плати, збільшуючи період її нарахування, включаючи 1700,00 грн та 749,16 грн витрат за комунальні послуги за січень 2016 року.

Ухвалою від 22.03.2016 господарський суд прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути 9360,72 грн.

До початку розгляду справи 31.03.2016 від позивача надійшов лист від 30.03.2016 №453 про відкладення розгляду справи, у зв"язку з тимчасовою непрацездатністю повноважного представника (а. с. 65).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Надав для долучення до матеріалів справи відзив на позовну заяву, де зазначено що ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідача народилася донька ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про народження від ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 69). Відповідно з даного часу приміщення не використовувалось та було повідомлено орендодавця про необхідність оформлення розірвання договору оренди.

Однак листом від 03.11.2015 позивач відмовив у достроковому розірванні оренди й оформленні передачі приміщення, а в листі від 26.11.2015 відмовив у поверненні грошових коштів - забезпечення, вказуючи на чинність договору (а. с. 66 - 68).

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

29.01.2015 між Приватним акціонерним товариством "Житомирський меблевий комбінат" (орендодавець, позивач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (орендар, відповідач) було укладено Договір №БЦ-257/15 оренди нежитлового приміщення (далі - Договір), згідно з яким орендодавець передає, а орендар приймає у платне строкове користування приміщення, загальною площею 20,0 (двадцять) кв.м., яке розміщене в будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (п.1.1. Договору) (а. с. 11 - 20).

Відповідно до п. 2.1. Договору підписанням договору, а також акту приймання -передачі, сторони підтверджують, що орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення в оренду на умовах цього договору, при цьому орендар ретельно та належним чином оглянув приміщення, перевірив його стан, комплектність, інші характеристики, підтверджує, що приміщення повністю відповідає умовам цього Договору, потребам орендаря, іншим вимогам.

За умовами ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Так, у матеріалах справи знаходиться акт приймання - передачі приміщення в оренду від 02.02.2015, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду нежитлове офісне приміщення загальною площею 20,0 кв.м., яке розміщене в будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 19).

Крім того, в підтвердження передачі приміщення відповідачу, позивачем надано акт прийому - передачі ключів від 30.01.2015 від офісу №402 (а. с. 39).

Пунктом 3.1.1 Договору сторони погодили, що термін користування приміщенням починається з моменту підписання Акту приймання - передачі приміщення, та триває один рік.

Згідно з ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до пунктів 8.1.1. та 8.2.1 Договору плата за оренду приміщення нараховується з дати приймання і до дати закінчення. Плата за суборенду за кожний місяць визначається на момент платежу за формулою: плата за суборенду = орендна ставка (85 грн., в т.ч. ПДВ 20%) * площа .

Пунктами 8.6.1. та 8.6.2. Договору встановлено, що орендодавець до 1-го числа місяця, що слідує за оплачуваним місяцем, виставляє орендареві рахунок на оплату плати за оренду, розрахованої відповідно до договору. Плата за оренду сплачується орендарем щомісяця, не пізніше 5-го числа місяця, що слідує за оплачуваним місяцем.

Відповідно до п. 8.5. та 8.5.1 Договору встановлено обов'язок Орендаря сплачувати витрати на комунальні послуги на підставі виставлених орендодавцем рахунків - не пізніше 10-го числа місяця, наступного за оплачуваним місяцем.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем в період вересень 2015 - січень 2016 були виставлені такі рахунки з деталізацією розрахунку: рахунок НОМЕР_1 від 04.12.2015, рахунок НОМЕР_2 від 04.01.2016, рахунок - фактура №86695 від 29.10.2015, рахунок фактура №84491 від 25.09.2015, рахунок НОМЕР_3 від 31.01.2016, рахунок НОМЕР_4 від 31.01.2016 (а. с. 32 - 37, 50 - 51).

Як зазначає позивач в позовній заяві, ФОП ОСОБА_2 зобов'язання по договору оренди від 29.01.2015 виконала частково, в результаті чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 9360,72 грн., а саме:

- орендна плата за жовтень 2015 - в розмірі 1700,00 грн.;

- орендна плата за листопад 2015 - в розмірі 1700,00 грн.;

- орендна плата за грудень 2015 - в розмірі 1700,00 грн.;

- орендна плата за січень 2016 - в розмірі 1700,00 грн.;

- компенсація комунальних послуг за вересень 2015 - в розмірі 92,22 грн;

- компенсація комунальних послуг за жовтень 2015 - в розмірі 251,18 грн;

- компенсація комунальних послуг за листопад 2015 - в розмірі 729,88 грн;

- компенсація комунальних послуг за грудень 2015 - в розмірі 738,28 грн;

- компенсація комунальних послуг за січень 2016 - в розмірі 749,16 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідачем 30.01.2015 було оплачено 3800 грн. з призначенням платежу : за оренду (а. с. 39 на звороті).

Відповідно до п. 8.2.2. Договору орендар має зобов"язання перерахувати на поточний рахунок орендодавця протягом 5 (п"яти) банківських днів з моменту підписання договору грошові кошти в розмірі 3400,00 грн. без ПДВ

Дані кошти позивачем було частково зараховано в якості погашення пені та штрафу за прострочення виконання грошових зорбов"язань, про що останнім направлено відповідачу заяву про зарахування частини грошових коштів - забезпечення від 01.03.2016, вих. №287 (а. с. 52, 53).

Таким чином, станом на день розгляду справи відповідачем не погашено основну суму боргу яка складається з орендної плати та компенсації за комунальні послуги та складає 9360,72 грн.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі Договору є господарськими зобов'язаннями, тому згідно зі ст. ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 ГК України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 762 ЦК України на орендаря покладено обов'язок щомісячно сплачувати орендну плату.

Водночас, згідно з ч. 6 ст. 762 ЦК України, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Отже, за приписами цих норм, обов'язок внесення орендної плати безумовно пов'язаний з фактичним отриманням послуги з користування визначеним договором майном.

Так, судом встановлено, що відповідач відповідно до п. 2.1. Договору прийняла за актом приймання - передачі від 02.02.2015 нежиле приміщення в будинку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 20,0 кв.м.

Проте, як вбачається з письмових пояснень представника відповідача, ФОП ОСОБА_2 не змогла використовувати орендоване приміщення, оскільки 08.07.2015 народила доньку ОСОБА_3, про що свідчить копія Свідоцтва про народження від ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 69). Таким чином відповідач з даного часу перестав фактично використовувати дане приміщення.

В процесі розгляду справи судом встановлено, що відповідач у зв"язку з народженням дитини повідомляла ПАТ "Житомирський меблевий комбінат" про дану обставину та просила достроково розірвати договір.

Проте, листом від 03.11.2015 позивач повідомив про відмову від дострокового розірвання договору оренди з посиланням на ст. 291 ГК України, про що зазначив в листі від 26.11.2015, вих. №1637, адресованому ФОП ОСОБА_2 (а. с. 68).

Разом з тим, принцип свободи договірного регулювання правовідносин, утілений у чинному законодавстві, дозволяє сторонам договору на власний розсуд визначати свої взаємні права та обов'язки, у тому числі щодо односторонньої відмови від договору.

Так відповідно до підп. b . п. 3.1.2 Договору термін користування приміщенням припиняється раніше дати закінчення, у випадку: за погодженням між сторонами.

Пунктами 11.3 Договору встановлено, що у випадку дострокового розірвання договору з вини орендаря, грошові кошти - забезпечення та комунально -забезпечувальний платіж, сплачені орендодавцю не повертаються і зараховується як неустойка, яку Орендар сплачує орендодавцю за дострокове розірвання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

При цьому повинні враховуватися приписи частини другої статті 651 ЦК України, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.

Згідно з частиною третьою статті 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Таким чином, судом встановлено що відповідачем вчинялись дії для розірвання договору оренди та повернення майна, проте позивач категорично відмовився розривати даний договір.

Враховуючи вагітність та народження дитини, ФОП ОСОБА_2 не могла значний час користуватися даним приміщенням, а також звернутись за захистом порушених прав до суду щодо дострокового розірвання договору оренди.

У зв'язку з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що якщо наймач тимчасово позбавляється можливості користуватися найнятим майном через обставини, за які він не відповідає, він звільняється від плати за весь час неможливості такого користування. Обставини, що є причиною неможливості використовувати найняте майно наймачем, можуть бути пов'язані як з діяльністю наймодавця, так і з певними об'єктивними обставинами.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач не використовувала спірне приміщення через поважні причин, а саме у зв"язку з народженням дитини, про що позивача було повідомлено.

Крім того, судом береться до уваги, що відповідачем вживались заходи для повернення орендованого приміщення, через неможливість використовувати його з об"єктивних причин.

У зв"язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову, враховуючи таке.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ч. 1 ст.2 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 6 даного Закону, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Конституційний Суд України у п.п. 4.1. п. 4 Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 КК України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) у справі № 1-33/2004 від 02.11.2004, відмітив таке:

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай, справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави."

Принцип верховенства права та справедливості є універсальним, як для кримінального, так і для господарського, адміністративного та цивільного судочинства.

На дане власне рішення Конституційний Суд України посилається і в рішеннях по справах №1-10/2004 від 01.12.2004 та №1-9/2005 від 24.03.2005.

Таким чином, не використання відповідачем орендованого приміщення у зв"язку з неможливістю його використання в силу незалежних від нього причин, є підставою для звільнення його від орендної плати за це приміщення у відповідності до ч. 6 ст. 762 ЦК України.

Відповідно до вимог передбачених пунктом 4 частини 3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є - змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами, передбаченими ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 33 ГПК України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Внутрішнє переконання - це сформоване під час розгляду справи уявлення судді про те, як слід вирішити спір.

Приведені обставини, на думку суду, вказують на те, що у позивача не виникли правові підстави для стягнення з ФОП ОСОБА_2 протягом спірного періоду жовтень 2015 року - січень 2016 року заборгованості за орендну плату та компенсації комунальних послуг за період з вересня 2015 року по січень 2016 року на загальну суму 9360,72 грн., тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 06.04.2016.

Суддя Лозинська І.В.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - позивачу (реком.)

3 - відповідачу