КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2016 р. Справа№ 18/122-12/2

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зубець Л.П.

Синиці О.Ф.

За участю секретаря судового засідання Бородулі В.В.

представників сторін:

від позивача - Пархомчук Р.І., дов. б/н від 22.09.2015 р.;

Соколов А.О., дов. б/н від 22.09.2015 р.;

від відповідача - Коцупатрий О.М., дов. № 03 від 04.01.2016 р.;

від прокуратури - Дмитрунь Л.О., посв. № 016989 від 21.05.2013 р.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Приватно-орендної агрофірми «Україна»

на рішення Господарського суду Київської області

від 26.01.2016 року

у справі № 18/122-12/2 (головуючий суддя Рябцева О.О.,

судді: Бацуца В.М., Бабкіна В.М. )

за позовом Приватно-орендної агрофірми «Україна»

до Державного сільськогосподарського підприємства

«Головний селекційний центр України»

за участю прокуратури Київської області

про стягнення 18 906 588,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.01.2016 року по справі № 18/122-12/2 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватно-орендна агрофірма «Україна» звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 року по справі № 18/122-12/2 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2016 року апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми «Україна» прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Зеленін В.О., Синиця О.Ф.

04.04.2016 року через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Приватно-орендної агрофірми «Україна» надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких позивач підтримав вимоги апеляційної скарги.

04.04.2016 року через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.04.2016 року, у зв'язку із перебуванням судді Зеленіна В.О. на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 18/122-12/2 колегію суддів у складі головуючого судді: Ткаченка Б.О., суддів: Синиці О.Ф., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 року справу прийнято до провадження у вищезазначеному складі суду.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для повного, всебічного та правильного вирішення справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення по суті спору.

Представники Приватно-орендної агрофірми «Україна» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили суд рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 року по справі № 18/122-12/2 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник прокуратури у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

31.03.2010 року між Приватно-орендною агрофірмою «Україна» (далі - виконавець, позивач, ПОА «Україна») та Державним сільськогосподарським підприємством «Головний селекційний центр України» (далі - замовник, відповідач, ДСП «Головний селекційний центр України») укладено Договір про надання послуг № 1/51 (далі - Договір №1/51).

За умовами Договору, замовник замовляє, а виконавець зобов'язується надавати послуги у рослинництві та послуги, супутні веденню сільськогосподарської діяльності, від передпосівної підготовки, посіву, збирання врожаю до пакування, зберігання сільгосппродукції, використання сільгосптехніки, знищення бур'яну, а також надання консультативних послуг тощо.

Відповідно до умов п. 1.3 Договору № 1/51 замовник взяв на себе безумовне та безвідкличне зобов'язання доручити виключно виконавцю реалізувати сільгосппродукцію на умовах договору комісії.

Пунктами 2.1-2.2, 2.4-2.6 Договору № 1/51 сторони визначили планову врожайність на один гектар та встановили, що у випадку, коли фактичні обсяги врожаю будуть меншими, здійснюється відповідний перерахунок вартості наданих послуг з врахуванням фактичних обсягів врожаю, що узгоджується в окремому додатку. Вартість послуг вказується в актах наданих послуг, розрахунки проводяться в безготівковій формі протягом 3-х днів після підписання Акту наданих послуг.

Згідно з п. 5.2 Договору № 1/51 у випадку порушення строків проведення розрахунків замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості послуги за кожен день прострочення.

Додатком 2 до Договору № 1/51 сторони погодили розцінки за види робіт (послуг), виходячи з ціни за 1 га. Технічним завданням на 2010 рік - 2011 рік сторони погодили, що загальна площа земель, на яких необхідно провести роботи - 954 га (300 га - вирощування кукурудзи, 225 га - сої, 304 га - ріпаку озимого, 95 га - пшениці озимої, 30 га - вівса).

01.12.2010 року сторонами підписано та скріплено печатками акти про прийняття-передачу виконання робіт та відповідні технологічні карти до них, всього на суму 3 370 240,55 грн. (т. 1 а.с.81-114), а не на суму 3 370 267,55грн., як зазначав позивач у своєму розрахунку.

31.03.2010 року між ДСП «Головний селекційний центр України» (далі - комітент) та Приватно-орендною агрофірмою «Україна» (далі - комісіонер, ПОА «Україна») укладено Договір комісії № 2/52 (далі - Договір № 2/52).

За умовами Договору № 2/52 комісіонер за дорученням комітента за винагороду зобов'язується здійснити від свого імені реалізацію врожаю сільгоспкультур, зібраних за Договором про надання послуг № 1 від 31.03.2010 року.

Умовами пунктів 2.1.6 та 2.1.7 Договору № 2/52 передбачено, що комісіонер зобов'язаний після виконання доручення представити комітенту звіт, а також на його вимогу - копії укладених договорів.

Згідно з п. 4.1 Договору № 2/52 за виконання доручення комітент сплачує комісіонеру винагороду в розмірі 0,5% від суми договорів з покупцями.

Відповідно до положень п. 3.1.4 Договору № 2/52, у випадку наявності непогашених зобов'язань за Договором про надання послуг № 1 від 31.03.2010 року комітент зобов'язується не вимагати погашення зобов'язань комісіонера перед комітентом за цим договором, а припинити зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, підтверджених Актом звірки взаємних розрахунків.

Додатком № 1 від 27.10.2010 року до Договору № 2/52 комітент доручив комісіонеру реалізувати зерно кукурудзи в кількості 500±10% тон за ціною не нижче 1 520 грн. за тону.

04.01.2011 року сторонами підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт б/н, в якому зазначено про реалізацію 481,87 тон кукурудзи вартістю 756 535,90 грн., транспортні витрати - 24 093,50 грн., винагорода комісіонера - 3 662,21 грн. (т. 1 а.с. 73).

04.01.2011 року сторонами підписано акт заліку взаємних вимог № 1/1 на суму 732 442,40 грн. (т. 1 а.с. 74).

Додатком № 2 від 04.01.2011 року до Договору № 2/52 комітент доручив комісіонеру реалізувати зерно кукурудзи в кількості 200±10% тон за ціною не нижче 1 650 грн. за тону.

25.01.2011 року сторонами підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт, в якому зазначено про реалізацію 189,47 тон кукурудзи вартістю 312 625,50 грн. та винагороду комісіонера - 1 563,13 грн. (т. 1 а.с. 76).

25.01.2011 року сторонами підписано Акт заліку взаємних вимог № 2 на суму 312 625,50 грн. (т. 1 а.с. 77).

Додатком № 3 від 01.03.2011 року до Договору № 2/52 комітент доручив комісіонеру реалізувати зерно сої в кількості 72,136 тон за ціною не нижче 3 800,00 грн. за тону.

01.03.2011 року сторонами підписано Акт приймання передачі-виконаних робіт, в якому зазначено про реалізацію 72,136 тон сої вартістю 274 116,80 грн. та винагороду комісіонера - 1 370,58 грн. (т. 1 а.с. 79).

01.03.2011 року сторонами підписано Акт заліку взаємних вимог № 3 на суму 274 116,80 грн. (т. 1 а.с. 80).

Таким чином, на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України та положень п. 3.1.4 Договору № 2/52, сторонами здійснено залік зустрічних однорідних вимог на суму 1 319 184,70 грн.

Позивач отримав для реалізації від відповідача залишки вирощених сільгоспкультур, а саме: 72,11 тон жита, 83,982 тон пшениці, 5,280 тон вівса, 110,00 тон сої, 291,742 тон кукурудзи, на загальну суму 994 439,84 грн., отримання позивачем зазначеної сільгосппродукції у відповідача підтверджується наступними накладними (т. 4 а.с. 110-112).

Актами заліку взаємних вимог № 1 від 31.12.2010 року, № 1 від 06.01.2011 року, № 4 від 28.03.2011 року відбувся залік однорідних грошових вимог отриманої продукції за даними накладними та заборгованості відповідача за Договорами (т. 4 а.с. 113-115).

З огляду на зазначене, по актам прийняття-передачі виконання робіт від 01.12.2010 року за Договором № 1/51 несплаченою залишилася сума 1 056 616,01 грн., яка складається із заборгованості по актам прийняття-передачі виконання робіт від 01.12.2010 року за Договором № 1/51 у розмірі 3 370 240,55 грн. з вирахуванням суми заліку однорідних зустрічних вимог за Договором комісії № 2/52 у розмірі 1 319 184,70 грн. та з вирахуванням суми заліку однорідних зустрічних вимог з викупленої позивачем сільгосппродукції у розмірі 994 439,84 грн.

01.03.2011 року між сторонами було підписано проміжні акти про прийняття-передачу виконаних робіт та відповідні технологічні карти до них по Договору № 1/51 на суму 988 179,26 грн. (т. 1 а.с. 37-66), а не на суму 988 209,26 грн., як зазначав позивач у своєму розрахунку.

З огляду на зазначене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за актами приймання-передачі виконаних робіт від 01.12.2010 року та з урахуванням актів заліку взаємних вимог у сумі 1 056 616,01 грн., а також нараховану на вказану суму пеню - 81 887,74 грн., 3 % річних - 144 770,86 грн., інфляційні втрати - 883 189,88 грн. та заборгованість за проміжними актами приймання-передачі виконаних робіт від 01.03.2011 року та з урахуванням актів заліку взаємних вимог у сумі 988 179,26 грн., а також нараховану на вказану суму пеню - 76 583,90 грн., 3 % річних - 128 084,28 грн., інфляційні втрати - 787 350,05 грн.

Крім того, позивач зазначив про надання послуг з вирощування сільгоспкультур у 2010 році у розмірі 3 732 411,64 грн., визначаючи вказану суму як добуток засіяної площі (згідно Актів приймання виконаних робіт) на планову врожайність (визначену пунктом 2.1 Договору № 1/51) та на вартість на момент реалізації за вирахуванням собівартості послуг, зафіксованої в Актах приймання виконаних робіт. При цьому вартість сільгоспкультур на момент реалізації позивач визначає на рівні цін, за якими відповідач передав позивачу залишок врожаю за накладними від 19.11.2010 року № 450-Н, від 01.12.2010 року № 470-Н, від 04.01.2011 року № 4-Н, від 06.01.2011 року № 5-Н, від 30.03.2011 року № 83-Н та від 31.03.2011 року № 86-Н.

Також позивач просить стягнути з відповідача вартість послуг, наданих позивачем з вирощування сільгоспкультур в 2011 році в сумі 11 027 514,94 грн., визначаючи вартість сільгоспкультур на момент реалізації по вартості сільгоспкультур на ринку зерна в 2011-2012 роках та вартості вирощених та реалізованих ПАО «Україна» самостійно. Як на доказ рівня цін позивач посилається на долучені до матеріалів справи копії видаткових накладних від 23.05.2012 року № 55, від 17.06.2012 року № 77, від 12.03.2013 року № 30, від 01.11.2012 року № 125, від 08.11.2012 року № 130, від 11.08.2011 року № 87, від 21.07.2011 року № 82, від 23.09.2012 року № 108, за якими позивач реалізовував аналогічний товар - пшеницю, ріпак, рапс, кукурудзу, сою іншим особам - своїм контрагентам. Зазначена вартість послуг у сумі 11 027 514,94 грн. розрахована позивачем з посиланням на п. 2.1 Договору № 1/51.

Відповідно до ст. 16 ЦК України позивач обрав спосіб захисту свого права у вигляді примусового виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив, що Договір № 1/51 та Договір № 2/52, які є підставою позову, визнано в судовому порядку недійсними, що в свою чергу і стало підставою для відмови у стягненні заборгованості за виконані роботи, оскільки за висновком суду першої інстанції, позивач обрав невірний спосіб захисту та повинен був звернутися з вимогою про стягнення збитків.

Колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду з огляду на наступне.

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.08.2014 року у справі № 911/357/13-г, яке набрало законної сили, визнано недійсним Договір про надання послуг за №1/51, укладений 31.03.2010 року між ПАО «Україна» та ДСП «Головний селекційний центр України». При цьому вказаним рішенням визначено, що зобов'язання за спірним договором вважаються недійсними на майбутнє з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.04.2013 року у справі № 911/972/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2014 року і яке відповідно набрало законної сили, визнано недійсним Договір комісії за № 2/52, укладений 31.03.2010 року між ПАО «Україна» та ДСП «Головний селекційний центр України». Залишаючи без змін вказані судові акти, Вищий господарський суд України зазначив, що зобов'язання за спірним договором вважаються недійсними на майбутнє з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили.

Відповідно до статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищий господарський суд України у постанові від 27.05.2015 року по даній справі зазначив, що «згідно ч. 3 ст. 207 Господарського кодексу України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, оскільки Договір № 1/51, який є підставою позову, визнано в судовому порядку недійсним, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє.»

Згідно з ч. 1 ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Позивач виконував свої зобов'язання за Договорами належним чином, що підтверджується, зокрема, актами приймання-передачі виконаних робіт від 01.12.2010 року на суму 1 056 616,01 грн., та актами приймання-передачі виконаних робіт від 01.03.2011 року у сумі 988 179,26 грн. В свою чергу, відповідач вказаних робіт не оплатив.

Колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України Договір № 1/51 визнано недійсним на майбутнє, з моменту набрання чинності рішенням суду, а саме з 06.09.2014 року. Договір комісії за № 2/52 визнано судом недійсним на майбутнє, з моменту набрання чинності рішенням суду, а саме з 25.07.2013 року. Тому, позивач має право вимагати саме стягнення заборгованості за виконані роботи та надані послуги.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - п. 1 ст. 530 ЦК України.

Враховуючи те, що договір № 1/51 його сторонами частково виконано, позивачем відповідачу надано послуги та виконано передбачені договором роботи, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами за 2010, 2011 роки - позивач має право на оплату виконаних робіт, відповідно до вимог закону та договору.

Умовами п. 2.6 Договору № 1/51 передбачено, що після підписання акту наданих послуг оплата наданих за цим договором послуг здійснюється замовником не пізніше 3-х днів після підписання акту наданих послуг.

З урахуванням дослідженого вище, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг, підтверджений актами про прийняття-передачу виконання робіт від 01.12.2010 року, у сумі 1 056 616,01 грн. (3 370 240,55 грн. (сума актів від 01.12.2010 року) - 1 319 184,70 грн. (сума заліку за договором комісії) - 994 439,84 грн. (вартість отриманої позивачем сільгосппродукції) та борг, підтверджений проміжними актами про прийняття-передачу виконаних робіт від 01.03.2011 року, у сумі 988 179,26 грн.

Позивач також просить стягнути з відповідача, з урахуванням уточнених позовних вимог, пеню нараховану на заборгованість у сумі 1 056 616,01 грн. за період з 05.12.2010 року по 05.06.2011 року в сумі 81 877,74 грн., та пеню нараховану на заборгованість у сумі 988 179,26 грн. за період з 05.03.2011 року по 05.09.2011 року в сумі 76 583,90 грн., що загалом складає 158 471,64 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ст. 230 Господарського кодексу України, передбачено, зокрема, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 даного Закону.

Пунктом 5.3 Договору №1/51 передбачено сплату пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суддів, враховуючи зазначене вище, провівши повторний арифметичний розрахунок, з урахуванням уточнених позовних вимог, дійшла висновку, що фактичний розмір пені не перевищує визначений позивачем, у зв'язку з чим вимога останнього про стягнення з відповідача 158 471,64 грн. пені підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача, враховуючи прострочення по сплаті заборгованості у сумі 1 056 616,01 грн. за період з 05.12.2010 року по 30.06.2015 року:

- 144 770,86 грн. 3 % річних;

- 883 189,88 грн. інфляційних втрат,

а також, враховуючи прострочення по сплаті заборгованості у сумі 988 179,26 грн. за період з 05.03.2011 року по 30.06.2015 року:

- 128 084,28 грн. 3 % річних;

- 787 350,05 грн. інфляційних втрат,

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вказане вище, провівши повторний арифметичний розрахунок, колегія суддів дійшла висновку, що фактичний розмір 3 % річних та інфляційних втрат не перевищує визначений позивачем, у зв'язку з чим вимоги останнього про стягнення з відповідача 272 855,14 грн. 3 % річних та 1 670 539,93 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача вартість наданих позивачем послуг з вирощування сільгоспкультур у 2010 році у сумі 3 732 411,64 грн., визначивши вказану суму як добуток засіяної площі (згідно Актів приймання виконаних робіт) на планову врожайність (визначену п. 2.1 Договору № 1/51) та на вартість на момент реалізації за вирахуванням собівартості послуг, зафіксованої в Актах приймання виконаних робіт. При цьому вартість сільгоспкультур на момент реалізації позивач визначає на рівні цін, за якими відповідач передав позивачу залишок врожаю за накладними від 19.11.2010 року № 450-Н, від 01.12.2010 року № 470-Н, від 04.01.2011 року № 4-Н, від 06.01.2011 року № 5-Н, від 30.03.2011 року № 83-Н та від 31.03.2011 року № 86-Н.

Вищий господарський суд України в постанові від 27.05.2015 року по даній справі, скасовуючи судові рішення попередніх інстанції та направляючи справу на новий розгляд зазначив, що суди не звернули уваги, що в п. 2.2 Договору № 1/51 вказано, що у разі, коли фактичні обсяги врожаю сільськогосподарських культур будуть меншими за обсяги, що зазначені у п. 2.1 цього Договору, здійснюється відповідний перерахунок вартості наданих послуг з урахуванням фактичних обсягів врожаю сільськогосподарських культур, що узгоджується сторонами в окремому додатку до цього договору та не встановив чи підписувалися між сторонами Договору № 1/51 окремі додатки до Договору № 1/51, як це передбачено п. 2.2 Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору № 1/51 вартість наданих за цим договором послуг, по вирощуванню відповідних сільськогосподарських культур, беручи до уваги, зокрема, але не виключно обсяги робіт та відповідні витрати виконавця для їх виконання, дорівнює вартості цих сільськогосподарських культур на момент реалізації, з розрахунку їх планової врожайності на один гектар: кукурудзи - 7 тон, пшениці озимої - 6 тон, ріпаку озимого - 3 тони, сої - 2,2 тони, соняшнику - 2 тони.

Згідно з п. 2.2 Договору № 1/51 у разі, коли фактичні обсяги врожаю сільськогосподарських культур будуть меншими за обсяги, що зазначені у п. 2.1 цього Договору, здійснюється відповідний перерахунок вартості наданих послуг з урахуванням фактичних обсягів врожаю сільськогосподарських культур, що узгоджується сторонами в окремому додатку до цього Договору.

Як встановлено судом першої інстанції, окремі Додатки до Договору № 1/51, відповідно до яких здійснюється відповідний перерахунок вартості наданих послуг з урахуванням фактичних обсягів врожаю сільськогосподарських культур, що узгоджується Сторонами, не підписувалися. Інших доказів колегії суддів не надано.

За таких обставин, правомірно було розраховано вартість наданих послуг з урахуванням планових об'ємів передбачених п. 2.1 Договору № 1/51. Відповідачем свого розрахунку надано не було.

З огляду на вказане, з відповідача підлягають до стягнення 3 732 411,64 грн. за послуги з вирощування сільгоспкультур у 2010 році.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача вартість наданих позивачем послуг з вирощування сільгоспкультур в 2011 році у сумі 11 027 514,94 грн., визначивши при поданні позову вказану суму, як заборгованість за Договором № 1/51. Проте, при новому розгляді справи, у суді першої інстанції, позивач обґрунтував вказану заборгованість, як упущену вигоду, фактично змінивши в цій частині предмет та підстави позову. Судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено в частині зміни предмету та підстав щодо визначеної у позові суми заборгованості у розмірі 11 027 514,94 грн.

Відповідно до п. 2.4 Договору № 1/51 вартість послуг вказується в актах наданих послуг, розрахунки проводяться в безготівковій формі протягом 3-х днів після підписання Акту наданих послуг.

Як встановлено з пояснень сторін та матеріалів справи, за своєю суттю вказана вимога обґрунтовується як упущена вигода.

Оскільки належних та достатніх доказів, які підтверджують заборгованість відповідача перед позивачем у сумі 11 027 514,94 грн. суду надано не було, то в цій частині позовних вимог слід відмовити.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що листом № 72 від 14.03.2011 року відповідач повідомив про призупинення дії Договору № 1/51, а листом від 14.12.2011 року про припинення відносин за вказаним договором, доказів заперечень щодо призупинення чи припинення правовідносин суду надано не було.

На підставі наведеного, вимоги про стягнення 11 027 514,94 грн. належним чином не доведені та суперечать п. 2.4. Договору № 1/51.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку що позивачем виконано ряд робіт за Договором № 1/51 та Договором № 2/52 та враховуючи акти взаємозаліку, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню у сумі 5 777 206,91 грн. боргу за надані послуги (3 732 411,64 грн. + 1 056 616,01 грн. + 988 179,26 грн.), 158 471,64 грн. пені, 272 855,14 грн. 3 % річних та 1 670 539,93 грн. інфляційних втрат.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені Приватно-орендною агрофірмою «Україна» в апеляційній скарзі, знайшли часткове підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 року по справі № 18/122-12/2 прийнято з неповним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Приватно-орендної агрофірми «Україна» підлягає частковому задоволенню.

У зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на сторін пропорційно.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми «Україна» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 року по справі № 18/122-12/2 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

4. Стягнути з Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» (08401, Київська обл., м.Переяслав-Хмельницький, вул. Новокиївське шоссе,1-а, ) на користь Приватно-орендної агрофірми «Україна» (08440, Київська обл., Переяслав-Хмельницький р-н, с. Велика Каратуль, вул. Перемоги, буд. 2 А ) 5 777 206,91 грн. (п'ять мільйонів сімсот сімдесят сім тисяч двісті шість грн. 91 коп.) заборгованості, 158 471,64 грн. (сто п'ятдесят вісім тисяч чотириста сімдесят одна грн. 64 коп.) пені, 272 855,14 грн. (двісті сімдесят дві тисячі вісімсот п'ятдесят п'ять грн. 14 коп.) 3% річних, 1 670 539,93 грн. (один мільйон шістсот сімдесят тисяч п'ятсот тридцять дев'ять грн. 93 коп.) інфляційних втрат, 26 829,52 грн. (двадцять шість тисяч вісімсот двадцять дев'ять грн. 52 коп.) судового збору за подання та розгляд позовної заяви, 14 756,24 грн. (чотирнадцять тисяч сімсот п'ятдесят шість грн. 24 коп.) судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

6. Доручити видачу відповідних наказів Господарському суду Київської області.

7. Матеріали справи № 18/122-12/2 повернути до Господарського суду Київської області.

8. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді Л.П. Зубець

О.Ф. Синиця

Повний текст рішення складено 06.04.2016 року.