ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року Справа № 910/4477/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Нєсвєтової Н.М. (доповідач) Вовка І.В. Черкащенка М.М.
розглянувши касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"
на рішення та постановуГосподарського суду міста Києва від 25.11.2015 Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016
у справі№ 910/4477/15-г
за позовомпублічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"
додочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
простягнення 25 790, 63 грн
за участю представників сторін:

від позивача: Купрієнко В.І. - за довіреністю;

від відповідача: Рева М.С. - за довіреністю.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 25790,63 грн. заборгованості за договором поставки № Д-1111-64/87-Д від 01.06.10, з яких: 19779,03 грн. основний борг, 766,91 грн. - пеня, 1783,36 грн. - 3% річних, 2076,80 грн. інфляційних втрат та 1384,53 грн. - 7 % штрафу.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеними рішеннями судів, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 та рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2015 скасувати, позов задовольнити.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 01.06.2010 року між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" укладено договір поставки № Д-1111-64/87-Д, відповідно до умов якого постачальник (позивач) зобов'язується поставити у зумовлені строки покупцеві певну продукцію (товар), а покупець (відповідач) зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Відповідно до п. 2.2 договору, оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором, у розмірі 100 % вартості обладнання, відповідно до умов п. 6.3 даного договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженому представнику покупця, який діє на підставі оригіналу довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

На виконання умов договору №Д-1111-64/87-Д від 01.06.2010 р. позивач здійснив поставку товару, визначеного в специфікації договору на загальну суму 19779,03 грн., що підтверджується видатковими накладними: №6 від 01.06.2010 р. на суму 7908,84 грн., № 7 від 01.06.2010 р. на суму 1129,76 грн., № 8 від 01.06.2010 р. на суму 4645,22 грн., № 9 від 01.06.2010 р. на суму 1311,00 грн., № 11 від 01.06.2010 р. на суму 2030,19 грн., № 12 від 01.06.2010 р. на суму 7173,98 грн.

Проте, відповідач в порушення умов договору за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 19779,03 грн.

Відповідачем було подано до господарського суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності у відповідності до статей 256-258, 266, 267 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, позивач, заперечуючи проти вказаної заяви, посилався на те, що строк позовної давності переривався підписанням актів звірки від 31.03.2013 та 30.09.2013.

Суди попередніх інстанцій, дослідивши обставини і зібрані у справі докази, дійшли висновку, що строк позовної давності за заявленими вимогами сплив, та, що такий строк перерваний не був.

При цьому, судами надано оцінку вказаним актам звірки, які, як встановлено судами, не підтверджують наявності заборгованості саме за спірним договором №Д-1111-64/87-Д та не свідчать про вчинення відповідачем дій щодо визнання заявленого боргу.

За приписами статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі.

Відповідно до приписів статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актом цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати.

Як вже зазначалося і було встановлено судами, відповідач у червні 2010 року отримав продукцію, обов'язок з її оплати (в силу приписів статті 692 Цивільного кодексу України і умов договору) у відповідача виник з моменту прийняття такої продукції, а у позивача, відповідно, виникло право вимоги такої оплати. Однак, відповідач, отримавши продукцію, за неї не розрахувався.

Між тим, ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про сплив строку позовної давності, і як наслідок відмову у задоволенні позовних вимог.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Поняття позовної давності унормовано Главою 19 Цивільного кодексу України. Норми про позовну давність мають імперативний характер.

Так, відповідно до статті 256 вказаного Кодексу, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено в три роки.

Згідно зі статтею 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності, відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України, починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Крім того, згідно зі статтею 266 названого Кодексу зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Так, відповідачем до прийняття рішення у справі було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач своєчасно своїм правом на стягнення боргу з відповідача, а саме, упродовж трьох років після передання товару, не скористався; він звернувся з даним позовом у лютому 2015 року, тобто поза межами трирічного строку, дій щодо визнання спірної суми боргу відповідачем не вчинялось, а отже строк позовної давності прерваний не був, в зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовані норми матеріального права, а доводи скаржника не спростовують законності прийнятих у справі рішень.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не впливають на них, а тому підстави для її задоволення і скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 року та рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 року, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального законодавства, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 року та рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 року у справі №910/4477/15-г залишити без змін.

Головуючий Н.М. Нєсвєтова

Судді І.В. Вовк

М.М. Черкащенко