ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2016 р.Справа № 916/2221/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

За участю представників учасників провадження:

від прокуратури - Закернична І.П.

від Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області - Колісніченко П.В.

від ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4

від Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області Головного управління Міндоходів в Одеській області - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення господарського суду Одеської області від 23 листопада 2015 року

у справі №916/2221/15

за позовом Заступника Біляївського міжрайонного прокурора Одеської області

в інтересах держави в особі Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області та Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області Головного управління Міндоходів в Одеській області

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 35 237,62 гривень

ВСТАНОВИВ

У червні 2015 р. заступник Біляївського міжрайонного прокурора Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області та Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області Головного управління Міндоходів в Одеській області із позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) про розірвання договору оренди землі, зобов'язання повернути земельну ділянку та стягнення 35 237,62 грн.

03.08.2015 року заступник Біляївського міжрайонного прокурора Одеської області звернувся до суду першої інстанції з уточненою позовною заявою в якій просив стягнути з фізичної особи-підприємця ФОП ОСОБА_3 на користь Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області заборгованість з орендної плати у сумі 35 237,62 гривень, з якої сума основного боргу 34542,70 гривень, пеня в сумі 347,46 гривень.

Рішенням господарського суду Одеської області від 23 листопада 2015 року (суддя Гуляк Г.І.) позов задоволено, стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області заборгованість з орендної плати в сумі 34 542 гривни 70 копійок, пеню в сумі 347 гривень 46 копійок та стягнуто з відповідача до Державного бюджету України судовий збір в сумі 528 гривень 56 копійок.

Пославшись на приписи ст. ст. 93, 206 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 628, ст. 629, 632 ЦК України, суд першої інстанції у мотивах прийнятого рішення зазначив, що відповідачем у порушення умов договору оренди землі від 14 лютого 2007 р., укладеного між Августівською сільською радою Біляївського району Одеської області (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (Орендар) несвоєчасно та не в повному обсязі вносилась оренда плата, що підтверджується наданими позивачем виписками та розрахунком, а саме відповідач у серпні місяці 2014 року повинен був сплатити 4044,27 гривень, а сплатив лише 1300 гривень, аналогічно відповідачем було вчинено у вересні місяці та жовтні 2014 року, у листопаді та грудні місяці 2014 року відповідачем взагалі оренда плата не вносилася, у січні місяці 2015 року відповідачем оренда плата не сплачувалася, у лютому місяці 2015 року замість 4044,27 гривень відповідачем сплачено лише 2000 гривень, у березні, квітні та травні місяці 2015 року відповідачем орендна плата не вносилась. Загалом заборгованість з орендної плати складає 34 524,70 гривень.

Враховуючи наведене судом першої інстанції визнано розрахунок позивача щодо нарахованої заборгованості з орендної плати вірним, а вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати обґрунтованими.

До того ж, місцевим господарським судом, з посиланням на приписи ч. 1 ст.548 ЦК України, ст.230 ГК України, а також п.12 договору оренди землі від 14 лютого 2007 р. визнано правомірним нарахування позивачем суми пені в сумі 347,46 гривень, яка була стягнута судом з відповідача.

Не погоджуючись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулась ФОП ОСОБА_3 з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Одеської області від 23 листопада 2015 р. у справі №916/2221/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог згідно уточненої позовної заяви від 30.07.2015 р. відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що рішення господарського суду Одеської області прийнято з порушеннями та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що полягає у недоведеності обставини, що мають істотне значення для вирішення справи відповідно до закону, та які господарський суд Одеської області визнав встановленими, а також невідповідності висновків, викладених у рішенні господарського суду Одеської області фактичним обставинам справи.

Так, апелянт вважає, що господарський суд Одеської області, в межах дійсної справи, прийняв до розгляду уточнену позовну заяву, незважаючи на той факт, що таку заяву подано особою, яка не мала на те відповідних процесуальних повноважень. Посилаючись на приписи ч.4 ст.29 ГПК України апелянт відзначає, що заступник Біляївського міжрайонного прокурора звернувся до господарського суду Одеської області з первісною позовною заявою від 22.05.2015 року, але участі у розгляді справи не приймав. Прокурорами, які приймали участь у справі являються працівники прокуратури Одеської області молодший радник юстиції Озерова Олена Дмитрівна, а також Москаленко-Федоркова О.Д. Документи на підтвердження участі в розгляді дійсної справи саме заступника Біляївського міжрайонного прокурора, за твердженням апелянта, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, апелянт вважає, що уточнену позовну заяву від 30.07.2015 року, якою змінено одночасно предмет та підстави позову, подано до господарського суду Одеської області неналежною особою, а саме заступником Біляївського міжрайонного прокурора, який не несе обов'язків і не користується правами сторони у дійсній справі. З огляду на викладене, на думку відповідача, уточнена позовна заява не лише не підлягала розгляду, але й навіть не могла бути приєднаною до матеріалів справи, як така, що не стосується дійсної справи.

До того ж, за твердженням апелянта суд першої інстанції помилково визначив правову природу уточненої позовної заяви заступника Біляївського міжрайонного прокурора від 30 липня 2015 року й незаконно прийняв її до розгляду замість первісної позовної заяви, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Як стверджує скаржник звернувшись до господарського суду Одеської області з уточненою позовною заявою, заступник Біляївського міжрайонного прокурора одночасно змінив предмет та підстави первісного позову, посилаючись на прохання позивача відмовитись від позовних вимог стосовно розірвання договору оренди та звільнення земельної ділянки. Однак, скаржник вважає, що господарський процесуальний кодекс України не передбачає права прокурора чи позивача на уточнення позовної заяви чи позовних вимог.

Посилаючись на постанову пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» скаржник зазначає, що в первісному позові заступника Біляївського міжрайонного прокурора від 22.05.2015 р. містились позовні вимоги як майнового (стягнення заборгованості з орендної плати, зобов'язання повернути земельну ділянку), так і немайнового характеру (розірвання договору оренди земельної ділянки). В уточненій позовній заяві від 30.07.2015 р., на відміну від первісного позову, відсутні позовні вимоги немайнового характеру (розірвання договору оренди земельної ділянки) та частина позовних вимог майнового характеру (зобов'язання повернути земельну ділянку). З огляду на викладене, на думку скаржника, уточнена позовна заява від 30.07.2015 р. не може бути визнана, такою, в якій здійснено зменшення розміру позовних вимог, оскільки внесені до первісного позову зміни стосувались й позовних вимог немайнового характеру, які не підлягають збільшенню чи зменшенню. Не являється, на думку скаржника, уточнена позовна заява від 30.07.2015 р. й об'єднанням позовних вимог, оскільки заступником Біляївського міжрайонного прокурора та позивачем нових позовних вимог не заявлено, а отже й відсутній предмет об'єднання позовних вимог.

Також, на думку апелянта, уточнена позовна заява від 30.07.2015 р. не може вважатись як зміна предмета або підстав позову, оскільки на момент подання уточненої позовної заяви дійсна справа вже розглядалась по суті суддею господарського суду Одеської області Погребною К.Ф., яку вподальшому замінено шляхом призначення повторного автоматичного розподілу дійсної справи на підставі розпорядження керівника апарату господарського суду Одеської області №992 від 03.08.2015 р., тобто через чотири дні після подання уточненої позовної заяви. За твердженням апелянта, на час подання заступником Біляївського міжрайонного прокурора уточненої позовної заяви дійсна справа вже розглядалася по суті, незважаючи на те, що попередній суддя (Погребна К.Ф.) не може продовжувати розгляд справи у зв'язку з перебуванням на лікарняному.

Апелянт зазначає, що з урахуванням положень ч.7 ст.15 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст.ст. 2-1, 61 ГПК України справа, передана для розгляду іншому судді, розглядається новим суддею з початку, тобто починаючи з вирішення питання про прийняття позовної заяви. Скаржник вказує на те, що моментом, з якого виникають підстави для розгляду справи з початку, є момент, з якого автоматизованою системою документообігу справу розподілено новому судді, а не з якого попередній суддя втратив можливість подальшого розгляду справи. Таким чином, апелянт вважає, що станом на 30 липня 2015 року заступник Біляївського міжрайонного прокурора не мав права змінювати ні предмет, ні підстави первісного позову.

Відсутніми, на думку апелянта, були й підстави для зміни предмету та підстав первісного позову й на момент надходження уточненої позовної заяви до господарського суду Одеської області, оскільки днем вчинення процесуальної дії щодо звернення до суду з уточненою позовною заявою є саме день відправлення такої заяви до суду, а не день її надходження. З цих підстав, апелянт вважає, що уточнена позовна заява не може вважатись заявою про міну предмету чи підстав позову, оскільки станом на 30.07.2015 р. заступник Біляївського міжрайонного прокурора та позивач відповідних процесуальних прав не мали.

Апелянт зазначає, що заступник Біляївського міжрайонного прокурора, який звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою від 22.05.2015 року, участі у розгляді справи не приймав, а тому, відповідно до ч.4 ст.29 ГПК України, не несе обов'язки і не може користуватись правами сторони по справі, та відповідно звертатись з вимогами, що змінюють предмет або підстави позову, з огляду на те, що участі у розгляді справи не приймав.

Також, скаржник вважає, що уточнена позовна заява підлягала поверненню заступнику Біляївського міжрайонного прокурора з огляду на її невідповідність вимогам, що встановлені ч.1 ст.56 ГПК України для подання позовної заяви. Так, за твердженням скаржника, отримана по пошті уточнена позовна заява знаходилась в конверті з описом вкладень, в якому значилось, що крім уточненої позовної заяви в цінному конверті (в поштовому відправленні з оголошеною цінністю) повинно знаходитись 5 документів, але в дійсності в конверті знаходився лише 1 документ на 7 аркушах, тобто лише одна уточнена позовна заява. Інші документи, що зазначені в описі вкладень, були відсутні. На думку скаржника, такими діями заступник Біляївського міжрайонного прокурора намагався умисно унеможливити ознайомлення відповідача з приєднаними до уточненої позовної заяви документами та створити перешкоди для підготовки відповідача до розгляду дійсної справи. Та лише після втручання представника відповідача, яке полягало у зверненні до поштового відділення із заявою про невідповідність вмісту поштового відправлення опису вкладень, примусило заступника Біляївського міжрайонного прокурора надіслати додатковим поштовим відправленням копії документів, що зазначені в додатках до уточненої позовної заяви. Однак, як зазначає апелянт, відповідно до п.2 ч.1 ст.57 ГПК України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів, отже, копія позовної заяви та доданих до неї документів має бути відправленою відповідачеві до направлення позовної заяви до суду, до якої приєднуються докази надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів. Таким чином, апелянт вважає, що уточнена позовна заява від 30.07.2015 та додані до неї документи не відповідають вимогам ст.57 ГПК України та підлягали поверненню заступнику Біляївського міжрайонного прокурора без розгляду.

Окрім того, апелянт стверджує, що заступник Біляївського міжрайонного прокурора надав до суду нові докази, а саме, інформацію ДПІ у Біляївському районі ГУ ДВС у Біляївському районі від 28.07.2015 та лист Августівської сільської ради №380 від 29.07.2015 р., які є новими підставами позову, а також отримані та використані заступником Біляївського міжрайонного прокурора всупереч вимог чинного законодавства.

Так, посилаючись на приписи ч.2 ст.4-3, ч.1 ст.33, ст.34 ГПК України та постанову Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» скаржник зазначає, що претензія орендодавця та його розрахунок, а також інформація з ДПІ (а не довідка про наявність чи відсутність заборгованості), якою нібито спростовуються доводи відповідача про відсутність заборгованості з орендної плати, не являються належними доказами наявності заборгованості з оплати орендної плати, оскільки виражають лише суб'єктивну думку прокурора та позивача, а не дійсні обставини справи.

Окрім того, на думку апелянта, надана заступником Біляївського міжрайонного прокурора інформація з ДПІ викликає обґрунтовані сумніви у достовірності наявних в ній відомостей, зважаючи на те, що податкова декларація дійсно подається до податкового органу саме платником податків, однак, в податковій декларації з плати за землю не вказується ставка плати за землю ані в процентному виразі, ані в грошовому, в декларації навіть відсутня така графа. Тому, на думку скаржника, висновки про самостійно визначену суму податкового зобов'язання з орендної плати в розмірі саме 3 % НГО земельної ділянки, є необґрунтованими та надуманими. Такі доводи, за твердженням апелянта, підтверджуються тим, що сума сплачених за 2014 рік, як і за 2015 рік, платежів за користування орендованою земельною ділянкою являється відмінною від 3 % НГО. Апелянт зазначає, що ставка орендної плати за користування спірною земельною ділянкою не змінювалась протягом всього часу користування нею відповідачем та складала 10 % НГО, навіть після набрання законної сили рішенням господарського суду Одеської області від 24.06.2014 року.

З огляду на викладені доводи, апелянт вважає, надані заступником Біляївського міжрайонного прокурора докази неналежними та недопустимими, оскільки вони містять в собі недостовірні відомості, що не стосуються дійсної справи.

За твердженням апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, що надані представниками ОСОБА_3 Так, апелянт зазначає, що ним до суду першої інстанції надано довідку з Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області ГУ міндоходів в Одеській області від 16 червня 2015 року про відсутність заборгованості із сплати податків, зборів, яка в розумінні постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», на відміну від наданої прокурором інформації з податкової служби, являється належним доказом. Проте, як стверджує відповідач вирішуючи питання про те, який з доказів приймати до уваги під час вирішення дійсної справи, надану представником ОСОБА_3 довідку з ДПІ у Біляївському районі ГУ ДФС в Одеській області про відсутність заборгованості із сплати податків, зборів від 16.06.2015 р., чи надану заступником Біляївського міжрайонного прокурора інформацію ДПІ у Біляївському районі ГУ ДФС в Одеській області від 28.07.2015 р., зміст яких прямо протилежний, суд першої інстанції не врахував положення ч.3 ст.24 Закону України «Про оренду землі», згідно до якої органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого надавати органу доходів і зборів за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний орган доходів і зборів про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, то настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Апелянт зазначає, що рішенням господарського суду Одеської області від 24.06.2014 по справі №916/279/14 внесено зміни до договору оренди землі від 16.02.2007 р., згідно до якого пункт 8 договору викладено у наступній редакції: «орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 48531 грн. 28 кой. в рік». Разом з тим, апелянт вважає, що суд першої інстанції не встановив, чи повідомила Августівська сільська рада Біляївського району Одеської області ДПІ у Біляївському районі ГУ ДФС в Одеській області про внесення змін до укладеного з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 договору оренди земельної ділянки. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував, що виходячи із зазначених вище положень Закону України «Про оренду землі», обов'язок повідомлення податкових органів щодо внесення змін до договору оренди земельної ділянки, законом покладений саме на Августівську сільську раду. За твердженням скаржника, саме податкова інспекція, а не орендар, виходячи з наданої сільрадою інформації про укладення та внесення змін до договору оренди, визначає розмір податкового зобов'язання з орендної плати, а також розмір заборгованості з орендної плати.

З огляду на викладене, апелянт вважає, що під час вирішення дійсної справи суд першої інстанції мав врахувати саме надану представником ОСОБА_3 довідку ДПІ у Біляївському районі ГУ ДФС в Одеській області від 16.06.2015 р. про відсутність заборгованості із сплати податків, зборів, як таку, що не викликає сумнівів у достовірності наявних в ній відомостей.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доказам, наданим прокурором, який звернувся до господарського суду Одеської області з первісною та уточненою позовними заявами, а також прокурором, який брав участь у розгляді справи.

Так, посилаючись на абзац 2 ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», апелянт зазначає, що прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Разом з тим, за твердженням апелянта, в матеріалах справи відсутні будь-які судові рішення, які свідчать про підтвердження судом підстав для представництва зазначеними прокурорами інтересів держави в особі позивачів.

Таким чином, скаржник вважає, що зазначені вище прокурори, підстави для представництва якими інтересів держави в особі позивачів судом не підтверджені, відповідно до положень ст.29 ГПК України не набули статусу учасника судового процесу, а також прав та обов'язків сторін спору, передбачених ст.22 ГПК України.

Як стверджує апелянт, до числа обставин, що призвели до прийняття неправильного рішення, відноситься упередженість, необ'єктивність та односторонність розгляду дійсної справи суддею господарського суду Одеської області Гуляк Г.І., яка за час розгляду справи продемонструвала свою прихильність виключно до Августівської сільської ради та прокурора, відверто ігноруючи будь-які доводи та докази, що надавались представником відповідача.

Так, за твердженням апелянта, в судовому засіданні, що відбулося 19 жовтня 2015 року суддя господарського суду Одеської області Гуляк Г.І. залучила до матеріалів справи надані представником позивача Колісніченком П.В. письмові документи відповідно до ухвали про відкриття провадження від 21 вересня 2015 року. Разом з тим, як стверджує апелянт, суд залишив поза увагою, що представником позивача Колісніченком П.В. надано до суду не всі документи, визначені ухвалою суду від 21.09.2015 р. Зокрема, не надано докази надсилання відповідачу та отримання ним претензії №228 від 29.04.2015 р.

Окрім того, як зазначає скаржник, в судовому засіданні, що відбулося 19 жовтня 2015 року представником відповідача, адвокатом ОСОБА_4 заявлено клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні у зв'язку з необхідністю ознайомитись з наданими представником позивача документами, проте, в задоволенні такого клопотання суд відмовив, посилаючись на те, що перерва може оголошуватись лише в тому засіданні, в якому присутні всі учасники судового процесу, а також повідомив представнику відповідача про можливість звернення до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи. Однак, як зазначає скаржник, згідно з ч.3 ст.77 ГПК України, суддя має право оголосити перерву в засіданні в межах встановленого строку вирішення спору з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі. Тобто вказаних суддею Гуляк Г.І. обмежень щодо оголошення перерви в судовому засіданні, на думку апелянта, ГПК України не передбачає.

Також, як стверджує скаржник, в судовому засіданні 19 жовтня 2015 року судом не з'ясовано та залишено поза увагою невиконання прокурором та ДПІ у Біляївському районі ГУ ДФС в Одеській області обов'язку щодо надання до суду документів згідно ухвали про прийняття справи до провадження від 21.09.2015 р., зокрема, оригінали доданих до позовної заяви документів (для огляду суду), обґрунтування порушення прав саме Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області Головного управління Міндоходів в Одеській області, обґрунтований розрахунок пені із зазначенням початкової та кінцевої дат нарахування, докази надсилання відповідачу отримання ним претензії № 228 від 29.04.2015 р., письмові пояснення з урахуванням відзиву на позов.

Упередженість суду першої інстанції, на думку апелянта, додатково підтверджується тим, що 19.10.2015 р. в судовому засіданні представнику відповідача адвокату ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні клопотання про залишення без розгляду уточненої позовної заяви від 30.07.2015 р. та продовження розгляду справи згідно первісного позову від 22.05.2015 р., посилаючись на те, що господарським процесуальним кодексом України не передбачено право суду залишати позовну заяву без розгляду після її прийняття до провадження.

Разом з тим, як зазначає апелянт, згідно з п.п. 1, 2 ч.1 ст.81 ГПК України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано, у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. Отже, апелянт вважає, що відповідно до викладених вимог закону залишення позову без розгляду є обов'язком, а не правом суду, проте, місцевий господарський суд дані вимоги закону проігнорував на продовжив розгляд справи відповідно до уточненої позовної заяви.

В судовому засіданні, що відбулося 23 листопада 2015 р. суд першої інстанції встановив, що прокурор та представник позивача без наявних на те поважних причин не надали необхідні для розгляду справи документи, визначені ухвалою про прийняття справи до провадження від 21.09.2015 р., однак належної оцінки таким обставинам не надав. Більш того, суддя господарського суду Одеської області Гуляк ГЛ., розуміючи, що до суду не надано оригіналів первісних документів з оплати орендної плати, без яких задоволення позовних вимог являється неможливим, відверто прийняла позицію прокурора та позивача й почала переконувати представника відповідача, що навіть без наданих прокурором та представником Позивача документів розрахунок заборгованості з орендної плати являється обґрунтованим та достовірним, оскільки виконаний на підставі рішення господарського суду Одеської області від 24.06.2014 р. у справі №916/279/14. Приведені факти, на думку апелянта, свідчать про те, що суд першої інстанції проігнорував вимоги п.5 ч.1 ст.81 ГПК України, відповідно до якого господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору.

Як зазначає апелянт, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказує, що не приймає до уваги надані представниками відповідача відзив та докази, оскільки вони нібито не спростовують доводів та доказів, наданих прокурором та Позивачем, а також суперечать вимогам закону. Разом з тим, в рішенні не зазначається яким саме вимогам господарського процесуального кодексу України суперечать надані представниками відповідача відзив та докази.

Не відповідають, на думку скаржника, дійсності й твердження суду першої інстанції, що надані представником відповідача відзив та докази не спростовують доводів та доказів, наданих прокурором та позивачем, оскільки суд першої інстанції оцінку відзиву та доказів відповідача взагалі не здійснював.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 18.01.2016 р. апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 на рішення господарського суду Одеської області від 23 листопада 2015 року у справі №916/2221/15 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Жекова В.І.

Даною ухвалою, зокрема, було зобов'язано ФОП ОСОБА_3 надати оригінал доказів направлення апеляційної скарги з додаткам Біляївському міжрайонному прокурору Одеської області.

У судовому засіданні від 17.02.2016 р. представником відповідача було надано витребувані ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 18.01.2016 р. докази.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 17.02.2016 р. розгляд справи було відкладено на підставі п.1 ч.1 ст.77 ГПК.

Розпорядженням В.о. керівника апарату Одеського апеляційного господарського суду №101 від 03.03.2016 р. призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв'язку із перебування судді Жекова В.І. у відпустці.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2016 р. для розгляду апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 на рішення господарського суду Одеської області від 23 листопада 2015 року по справі №916/2221/15 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 09.03.2016 р. апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 на рішення господарського суду Одеської області від 23 листопада 2015 року у справі №916/2221/15 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 09.03.2016 р. розгляд справи було відкладено на підставі п.1 ч.1 ст.77 ГПК.

17.03.2016 р. Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від В.о. заступника керівника Іллічівської місцевої прокуратури в якому останній просить залишити рішення господарського суду Одеської області від 23.11.2015 без змін, а скаргу ФОП ОСОБА_3 без задоволення.

Так, у своєму відзиві прокурор посилаючись на приписи ст.ст. 22, 29 ГПК України та п. 11.3. Наказу Генерального прокурора України №6нг від 28.05.2015 р. зазначає, що заступник Біляївського міжрайонного прокурора Одеської області користувався всіма правами позивача, а доводи апелянта стосовно обмеження повноважень під час відмови від частини позовних вимог є необґрунтованими.

До того ж, посилаючись на умови договору від 14.02.2007 р. укладеного між Августівською сільською радою Біляївського району Одеської області та ФОП ОСОБА_3, прокурор зазначає, що ФОП ОСОБА_3 орендна плата вноситься не своєчасно та не у повному обсязі, що підтверджується наданими позивачем виписками та розрахунком, а саме відповідач у серпні місяці 2014 року повинен був сплатити 4044,27 гривень, а сплатив лише 1300 гривень, аналогічно відповідачем було вчинено у вересні місяці та жовтні 2014 року, у листопаді та грудні місяці 2014 року відповідачем взагалі оренда плата не вносилася, у січні місяці 2015 року відповідачем оренда плата не сплачувалася, у лютому місяці 2015 року замість 4044,27 гривень відповідачем сплачено лише 2000 гривень, у березні, квітні та травні місяці 2015 року відповідачем орендна плата не вносилась, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушеного права, заборгованість з орендної плати складає 34 524,70 гривень.

Також, посилаючись на приписи ст.ст. 32, 33 ГПК України та постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» прокурор зазначає, що у зазначеній постанові Пленуму Вищого господарського суду України вказано, що одним із доказів, наприклад, є довідка видана державною податковою інспекцією про наявність (або відсутність) заборгованості за земельним податком та орендною платою. Таким чином, на думку прокурора, представник апелянта помірковано вважає, що у даному випадку довідка ДПІ є єдиним доказом заборгованості зі сплати орендної плати, оскільки, крім інформації ДПІ, заборгованість з орендної плати ФОП ОСОБА_3 підтверджується іншими доказами по справі.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідно до довідки ДПІ у Біляївському районі відсутня заборгованість по орендній платі, прокурор у своєму відзиві зазначає, що згідно наданої інформації ДПІ у Біляївському районі ГУ ДФС Біляївському районі від 28.07.2015, відповідно до податкових декларацій з орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності, наданих ОСОБА_3 до ДІІІ за 2014-2015, ОСОБА_3 самостійно визначено суму податкового зобов'язання з орендної плати. За вказані періоди декларації з орендної плати платником надавалися без врахування рішення господарського суду Одеської області від 24.06.2014, у зв'язку з чим, дана довідка була видана ДПІ у Біляївському районі на підставі поданих ОСОБА_3 декларацій, а тому вона не несе достовірних даних, а ґрунтується лише на тих даних, які ОСОБА_3 самостійно зазначила у деклараціях.

Таким чином, прокурор вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 23.11.2015 є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні від 06.04.2016 р. представником відповідача було надано письмові заперечення проти доводів викладених у відзиві прокуратури від 17.03.2016 р. в яких останній просить відзив виконуючого обов'язки заступника керівника Іллічівської місцевої прокуратури Єрмоленка Д. на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 повернути прокурору та переглянути дійсну справу відповідно до викладених в апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_3 вимог.

Так, у своїх запереченнях апелянт зазначає, що відзив являється необґрунтованим та таким, що поданий неналежною особою й не підлягає врахуванню під час розгляду дійсної справи, з огляду на наступне.

Посилаючись на приписи 2 ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» апелянт зазначає, що підстави участі прокурорів Біляївської міжрайонної прокуратури та прокуратури Одеської області судом першої інстанції не підтверджено, до того ж, дані приписи Закону України «Про прокуратуру» свідчать про відсутність підстав для участі вказаних прокурорів у дійсній справі як в суді першої, так і апеляційної інстанції.

Що стосується розгляду дійсної справи судом апеляційної інстанції, апелянт зазначає, що Одеський апеляційний суд Одеської області не підтвердив підстави для участі в.о. заступника керівника Іллічівської місцевої прокуратури Єрмоленка Д., яким складено відзив на апеляційну скаргу, в перегляді дійсної справи. Більш того, на думку скаржника, наданий прокурором відзив на апеляційну скаргу не містить обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів позивача в суді апеляційної інстанції.

У своїх запереченнях, апелянт посилаючись на ч.1 ст.29 ГПК України зазначає, що в.о. заступника керівника Іллічівської місцевої прокуратури Єрмоленко Д. учасником справи не являється, а наданий ним відзив підлягає поверненню прокурору.

Не заслуговують на увагу, на думку апелянта, й наявні у відзиві доводи стосовно наданої відповідачем довідки ДПІ у Біляївському районі про відсутність заборгованості зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою. Прокурор стверджує про те, що зазначена довідка не несе достовірних даних та ґрунтується лише на тих даних, які відповідач визначила самостійно, з чого випливає, що ДПІ у Біляївському районі начебто не знало та не могло знати про зміну розміру орендної плати. У відзиві вказується, що в матеріалах справи, крім наданої позивачем інформації ДПІ у Біляївському районі, містяться й інші докази наявності заборгованості. Проте, як стверджує апелянт, такі твердження являються неспроможними, оскільки відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про оренду землі», органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого надавати органу доходів і зборів за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний орган доходів і зборів про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. З огляду на викладене, розмір податкового зобов'язання зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою визначається органом доходів та зборів відповідно до відомостей, які надаються орендодавцем. Розмір заборгованості з оплати орендної плати також визначається органом доходів та зборів, але з урахуванням як здійснених орендарем платежів, так і відомостей, що мають надаватися орендодавцем згідно ч.3 ст.24 Закону України «Про оренду землі». Таким чином, апелянт вважає, що твердження прокурора про те, що надана відповідачем довідка ДПІ у Біляївському районі складена виключно на підставі наданих відповідачем декларацій, являється його припущенням та спробою ввести суд в оману.

Як зазначає апелянт у своїх запереченнях, представники відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції звертали увагу суду на невиконання позивачем вимог ч.3 ст.24 Закону України «Про оренду землі», однак суд зазначених обставин не встановив та не надав їм належної правової оцінки. Разом з тим, апелянт вважає, що невиконання позивачем вимог закону щодо повідомлення ДПІ у Біляївському районі про внесення змін до спірного договору оренди означає, що довідка про відсутність заборгованості з орендної плати видана законно та відповідно до наявних у ДПІ відомостей.

Стосовно наявності в матеріалах справи інших доказів, які підтверджують наявність у відповідача заборгованості з орендної плати, апелянт зазначає, що позивач та прокурор не довели їх належність та допустимість, вказавши нормативно-правовий акт, згідно якого саме інформація ДПІ чи розрахунки, виконані самостійно позивачем, є належними засобами доказування.

У судовому засіданні від 06.04.2016 р. представник скаржника підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на їх задоволенні.

Прокурор та позивач надали пояснення згідно з якими не погоджуються з апеляційною скаргою, просять залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судовому засіданні представників учасників провадження, перевіривши наявні матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 лютого 2007 р. між Августівською сільською радою Біляївського району Одеської області (орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (орендар) був укладений договір оренди землі, згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі запасу житлової та громадської забудови Августівської сільської ради, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п.п.2, 3 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,237 га пасовищ. На земельній ділянці відсутні об'єкти нерухомого майна.

Пунктами 4, 7 договору визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 14 лютого 2007 року становить 25287,19 грн., договір укладено на 49 років.

Пунктом 8 договору встановлено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 2 528 грн. 72 коп. в рік. Після завершення будівництва центру переглянути розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки та орендної плати за неї згідно чинного законодавства.

Відповідно до п. 9 Договору обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюються з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.

Згідно з п. 10 договору орендна плата вноситься щомісячно у розмірі 1/12 частини річної орендної плати на р/р ВДК у Біляївському районі Одеської області №0114 в банку УДК в Одеській області, МФО 828011, код платежів 13050500 не пізніше 15 числа поточного місяця.

Пунктом 12 договори сторони передбачили, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором справляється пеня, що розраховується на суму податкового боргу (включаючи суму штрафних санкцій за їх наявності) із розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки національного банку України, діючої на день виникнення такого податкового боргу або на день його (його частини) погашення, залежно від того, яка з величин таких ставок є більшою, за кожний календарний день прострочення у його сплаті.

16 лютого 2007 року було складено акт приймання-передачі земельної ділянки, переданої в натурі в довгострокову оренду терміном на 49 років ФОП ОСОБА_3 для розміщення центру будівництва, дизайну та естетики.

Рішенням господарського суду Одеської області від 24 червня 2014 р. у справі №916/279/14 внесено зміни до договору оренди землі від 14.02.2007 р., укладеного між ФОП ОСОБА_3 та Августівською сільською радою Біляївського району Одеської області, зареєстрованого у Біляївському районному відділі Одеської регіональної філії ДП "ЦДЗК", про що у Книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 04.07.516.00001 від 16.02.2007 р., викладено п. 8 договору оренди землі від 14.02.2007 р., укладеного між ФОП ОСОБА_3 та Августівською сільською радою Біляївського району Одеської області , на земельну ділянку площею 0,23733 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що надана у користування для розміщення центру будівництва, дизайну та естетики на 49 років, зареєстрованого у Біляївському районному відділі Одеської регіональної філії ДП "ЦДЗК", про що у Книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 04.07.516.00001 від 16.02.2007р., у наступній редакції: "Орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 48 531 грн. 28 коп. в рік".

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, прокурор, з урахуванням уточнень від 03.08.2015 року, зазначив, що згідно наданого розрахунку Августівської сільської ради ФОП ОСОБА_3 не виконує умови договору щодо своєчасного внесення орендної плати, так за період з серпня місяця 2014 року по травень місяць включно 2015 року відповідач має заборгованість, яка складає 34 542,70 гривень.

Судом першої інстанції при прийняті оскаржуваного рішення було зазначено, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Однією з істотних умов договору оренди землі між орендодавцем та орендарем є орендна плата із зазначенням розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (стаття 15 Закону України «Про оренду землі»).

У відповідності до статті 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.

Згідно з ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В статті 610 Цивільного кодексу України вказано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу положень частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 21 та 24 Закону України "Про оренду землі", орендодавець земельної ділянки, серед іншого, має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди та своєчасного внесення орендної плати і визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно з пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (пп. 14.1.72 Податкового кодексу України).

Орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.136 Податкового кодексу України).

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу XIII Податкового кодексу України.

Пунктом 288.1 статті 288 Податкового кодексу України визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки, об'єктом оподаткування - земельна ділянка, надана в оренду (пункти 288.2 - 288.3 статті 288 Податкового кодексу України).

Пунктом 287.1 статті 287 Податкового кодексу України унормовано, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно пунктів 285.1 та 285.2 статті 285 Податкового кодексу України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік, який починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Відповідно до укладеного між сторонами договору від 14 лютого 2007 р. визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 2 528 грн. 72 коп. в рік. Після завершення будівництва центру переглянути розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки та орендної плати за неї згідно чинного законодавства. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюються з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством. Орендна плата вноситься щомісячно у розмірі 1/12 частини річної орендної плати на р/р ВДК у Біляївському районі Одеської області №0114 в банку УДК в Одеській області, МФО 828011, код платежів 13050500 не пізніше 15 числа поточного місяця.

Рішенням господарського суду Одеської області від 24 червня 2014 р. у справі №916/279/14, що залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29 липня 2014 року та набрало чинності 29 липня 2014 року, внесено зміни до договору оренди землі від 14.02.2007 р., укладеного між ФОП ОСОБА_3 та Августівською сільською радою Біляївського району Одеської області, зареєстрованого у Біляївському районному відділі Одеської регіональної філії ДП "ЦДЗК", про що у Книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 04.07.516.00001 від 16.02.2007 р., викладено п. 8 договору оренди землі від 14.02.2007 р., укладеного між ФОП ОСОБА_3 та Августівською сільською радою Біляївського району Одеської області , на земельну ділянку площею 0,23733 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що надана у користування для розміщення центру будівництва, дизайну та естетики на 49 років, зареєстрованого у Біляївському районному відділі Одеської регіональної філії ДП "ЦДЗК", про що у Книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 04.07.516.00001 від 16.02.2007р., у наступній редакції: "Орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 48 531 грн. 28 коп. в рік".

Відповідно ч. 3 до ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідач, у порушення умов договору, вносив оренду плату несвоєчасно та не в повному обсязі. Так, у матеріалах справи наявні виписки з рахунку позивача, з яких вбачається, що відповідач у серпні місяці 2014 року сплатив 1300 гривень, у той час як повинен був сплатити 4044,27 гривень, ту ж саму суму відповідачем було вчинено у вересні місяці та жовтні 2014 року, у листопаді та грудні місяці 2014 року відповідачем взагалі оренда плата не вносилася, у січні місяці 2015 року відповідачем оренда плата не сплачувалася, у лютому місяці 2015 року замість 4044,27 гривень відповідачем сплачено лише 2000 гривень, у березні, квітні та травні місяці 2015 року відповідачем орендна плата не вносилась.

З урахуванням наведеного, заборгованість відповідача з орендної плати по договору оренди землі від 14.02.2007 р., з урахуванням змін, внесених до даного договору рішенням господарського суду Одеської області від 24 червня 2014 р. у справі №916/279/14 складає 34 524,70 гривень.

Враховуючи те, що відповідачем було порушено умови договору в частині повної та своєчасної сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з орендної плати є обґрунтованими та такими, що правомірно задоволенні судом першої інстанції.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 12 договори сторони передбачили, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором справляється пеня, що розраховується на суму податкового боргу (включаючи суму штрафних санкцій за їх наявності) із розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки національного банку України, діючої на день виникнення такого податкового боргу або на день його (його частини) погашення, залежно від того, яка з величин таких ставок є більшою, за кожний календарний день прострочення у його сплаті.

Враховуючи допущені відповідачем порушення умов договору оренди землі в частині своєчасної сплати орендної плати, колегія суддів вважає обґрунтованим нарахування позивачем пені.

Перевіривши розрахунок пені до суми заборгованості ФОП ОСОБА_3 з орендної плати за земельну ділянку, відповідно до договору оренди землі від 14 лютого 2007 року, що наданий позивачем разом з апеляційною скаргою та уточнений розрахунок наданий разом з відзивом на апеляційну скаргу від 17.03.2016 р., колегія суддів вважає дані розрахунки обґрунтованими та здійсненими у відповідності до норм чинного законодавства та умов договору.

Колегією суддів відхиляються доводи за апеляційною скаргою щодо того, що суд першої інстанції в межах дійсної справи, прийняв до розгляду уточнену позовну заяву, незважаючи на той факт, що таку заяву подано особою, яка не мала на те відповідних процесуальних повноважень, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» органи прокуратури України становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим, захищають у межах своєї компетенції права і свободи громадян на засадах їх рівності перед законом, незалежно від національного чи соціального походження, мови, освіти, ставлення до релігії, політичних переконань, службового чи майнового стану та інших ознак, вживають заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення.

Згідно з ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. За наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями); вступати у справу, порушену за позовами (заявами, поданнями) інших осіб, на будь-якому етапі розгляду; ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; брати участь у розгляді справ. Обираючи форму представництва, передбачену частиною п'ятою цієї статті, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту.

У відповідності до ст. 37 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, прокурорам Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур (на правах обласних), міжрайонним прокурорам, прокурорам міст, районів, районів у містах та прирівняних до них спеціалізованих прокуратур, їх першим заступникам і заступникам.

Статтею 40 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що змінити, доповнити, відкликати, відмовитися від позову (заяви, подання), апеляційної, касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України має право прокурор, який їх вніс, або прокурор вищого рівня, його перший заступник чи заступник.

Згідно з ст. 35 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор має рівні права з іншими учасниками процесу. Підстави для вступу у справу, а також обсяг і межі повноважень прокурора у судовому процесі визначаються цим Законом та процесуальним законодавством України.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 2 ГПК господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

Відповідно до статті 18 ГПК прокурор є самостійним учасником судового процесу.

У відповідності до ст. 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача. З метою вирішення питання щодо наявності підстав для ініціювання перегляду судових рішень у справі, розглянутій без участі прокурора, вступу в розгляд справи за позовом іншої особи прокурор має право знайомитися з матеріалами справи в суді, робити виписки з неї, отримувати копії документів, що знаходяться у справі.

Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Статтею 22 ГПК України визначено, що сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, оскаржувати судові рішення господарського суду в установленому цим Кодексом порядку, а також користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом. Позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року №7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» зазначено, що статтею 13 Закону України "Про прокуратуру" передбачена можливість створення спеціалізованих прокуратур на правах обласних, міських, районних та міжрайонних прокуратур. Тому прокурори мають право звертатись до господарського суду з позовами в інтересах держави на загальних підставах. Прокурори беруть участь у судовому засіданні на підставі службових посвідчень.

Відповідно до п.п. 11, 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року №7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» судам необхідно враховувати, що за змістом статті 40 Закону України "Про прокуратуру" право щодо зміни, доповнення, відкликання, відмови від позову (заяви), апеляційної, касаційної скарги надано не лише прокурору, який їх подав, а й прокурору вищого рівня, його першому заступнику чи заступнику. Конкретні питання, пов'язані з організацією представництва прокурором у суді інтересів громадянина або держави, в тому числі порядком подання позовних та інших заяв, внесення апеляційних та касаційних скарг, повноважень прокурора щодо їх підписання, виконанням судових рішень тощо, регулюються також у відповідних наказах Генерального прокурора України, обов'язкових для всіх органів прокуратури. У разі необхідності господарські суди мають звертатися до таких наказів.

Згідно з п.п.6, 6.1. Наказу Генерального прокурора України від 28.05.2015 р. №6гн «Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень» при підготовці процесуальних документів забезпечувати їх повноту та обґрунтованість, додержуватися вимог закону щодо форми і змісту, підвідомчості та підсудності спорів. Посилатися на норми матеріального і процесуального права, якими регулюються відповідні правовідносини, а також долучати до позовів (заяв, подань) належні та допустимі докази. Дотримуватися визначеної законом процедури направлення позовів (заяв, подань) до суду. Позови (заяви, подання) надсилати до суду за підписом керівників прокуратур усіх рівнів - Генерального прокурора України, прокурорів обласного рівня, міських, районних, міжрайонних, районних у містах та прирівняних до них прокурорів, їх перших заступників та заступників.

Пунктом 11.3. Наказу Генерального прокурора України від 28.05.2015 р. №6гн «Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень» підрозділам представництва, іншим підрозділам прокуратур обласного рівня відповідно до компетенції забезпечувати участь у розгляді справ за їх позовами у судах першої та апеляційної інстанції, а також за позовами підпорядкованих прокурорів у місцевих господарських та окружних адміністративних судах за їх місцезнаходженням та у найбільш актуальних та резонансних справах.

Враховуючи наведене, колегія суддів відзначає, що прокурор є самостійним учасником судового процесу та користується ти ми ж правами та обов'язками що й сторони. При цьому закон не містить обмежень щодо участі у розгляді справи прокурора будь-якої прокуратури, оскільки відповідно до Закону України «Про прокуратуру» органи прокуратури України становлять єдину централізовану систему, а отже стороною у справі є не прокурор конкретної прокуратури, а прокуратура як єдиний орган, що здійснює захист інтересів держави.

Таким чином, посилання апелянта на подання уточненої позовної заяви особою, що не мала на то повноважень спростовуються вищевикладеним.

Щодо посилань скаржника на те, що прокурор був позбавлений права на подання уточненої позовної заяви, колегія суддів відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.08.2015 р. заступник Біляївського міжрайонного прокурора Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з уточненою позовною заявою в якій просив стягнути з ФОП ОСОБА_3 на користь Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області заборгованість з орендної плати у сумі 35 237,62 гривень, з якої сума основного боргу 34542,70 гривень, пеня в сумі 347,46 гривень.

Заява обґрунтована тим, що Августівською сільською радою до Біляївської міжрайонної прокуратури надано лист №380 від 29.07.2015 р., згідно якого сільрада просить відмовитись від позовних вимог стосовно розірвання договору оренди та звільнення земельної ділянки.

Відповідно до п. 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Порівнюючи зміст раніше поданої позовної заяви, а також уточненої позовної заяви, якою викладені остаточні позовні вимоги, судова колегія відзначає, що в уточненій позовній заяві підстави та предмет позовних вимог щодо стягнення заборгованості з орендної плати та пені прокурором не змінювались.

На думку колегії суддів, звернення заступника прокурора з уточненою позовною заявою, в якій останнім були виключені позовні вимоги про розірвання договору оренди та звільнення земельної ділянки хоч і прямо не передбачено ГПК, але, з огляду на встановлені обставини справи йому не суперечить, узгоджується із загальним принципом диспозитивності, та не може вважатись зміною предмету і підстав позову чи поданням іншого позову.

Не приймаються колегією суддів до уваги й посилання апелянта на те, що довідка з Державної податкової інспекції у Біляївському районі Одеської області ГУ міндоходів в Одеській області є доказом відсутності заборгованості із сплати податків, оскільки, відповідно до п.2.23. постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» доводи про наявність заборгованості з орендної плати мають підтверджуватися належними доказами, наприклад, довідкою, виданою державною податковою інспекцією про наявність (або відсутність) заборгованості за земельним податком та орендною платою.

Тобто, довідка є лише одним із доказів, що підтверджує відсутність заборгованості, разом з тим, апелянтом не було надано ані до місцевого господарського суду ані до суду апеляційної інстанції жодних доказів на підтвердження оплати за оренду земельної ділянки у розмірі, що був встановлений рішенням господарського суду Одеської області від 24 червня 2014 р. у справі №916/279/14 та яким внесено зміни до договору оренди землі від 14.02.2007 р. та визначено, що орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 48 531 грн. 28 коп. в рік.

У той же час, позивачем у суді першої інстанції було надано виписки з рахунку позивача, з яких вбачається, що відповідач орендну плату за договором сплачував не в повному обсязі.

Не відповідають вимогам чинного законодавства й посилання апелянта на те, що після винесення рішення господарського суду Одеської області від 24 червня 2014 р. у справі №916/279/14 яким внесено зміни до договору оренди землі від 14.02.2007 р., сторони мали оформити дані зміни у письмовому вигляді, оскільки, ч. 3 ст. 653 ЦК України чітко визначено, що якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Оскільки як на момент розгляду даної справи у суді першої інстанції так й на час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, рішення господарського суду Одеської області від 24 червня 2014 р. у справі №916/279/14 є чинним, то відповідні зміни не потребують додаткового письмового оформлення.

Колегією суддів відхиляються посилання скаржника на те, що судом першої інстанції було порушеного норми процесуального прав, зокрема, не було оголошено перерви за клопотанням представника відповідача та не було залишено позов без розгляду у зв'язку із неподанням позивачем витребуваних доказів, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Таким чином, посилання апелянта на те, що суд мав би залишити позов без розгляду є необґрунтованими, оскільки жодні докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили, а тому суд самостійно вирішує чи може бути розглянута справа за відсутності тих чи інших доказів.

Згідно з ст.77 ГПК України суддя має право оголосити перерву в засіданні в межах встановленого строку вирішення спору з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Єдиним належним доказом підтвердження повідомлення сторони про час, дату та місце розгляду справи є судова ухвала, проте, при оголошенні перерви винесення ухвали процесуальним законодавством не передбачено, а тому, оскільки у судовому засіданні в якому відповідач просив суд оголосити перерву був відсутній позивач, то у суду відповідно були відсутні підстави для оголошення перерви.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги також не приймаються, оскільки спростовуються вищенаведеним та матеріалами справи, не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення та не можуть бути підставою для його скасування.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Отже, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Одеської області від 23 листопада 2015 року у справі №916/2221/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 11.04.2016 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Мишкіна М.А.