РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р. Справа № 902/1582/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Розізнана І.В.

судді Грязнов В.В. ,

судді Мельник О.В.

при секретарі судового засідання Романчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіка-Люкс" на рішення господарського суду Вінницької області від 17.02.2016р. у справі №902/1582/15 (суддя Кожухар М.С. )

за позовом ОСОБА_1 (21036, м. Вінниця, пров. Котляревського, 4 )

до товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіка-Люкс" (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, 106)

про стягнення 412461, 23 грн.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з відповідача (з врахуванням письмових пояснень від 17.02.2016р., а.с. 61) 412 461, 23 грн., з яких: 386405, 25 грн. інфляційні втрати нараховані за період з 01.09.2014р. по 31.06.2015р. та 26 055, 98 грн. - 3% річних нараховані за період з 01.09.2014р. по 31.10.2015р.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 17.02.2016р. позов задоволено частково; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіка-Люкс" на користь ОСОБА_1 386405, 25 грн. інфляційних втрат, 22615, 16 грн. 3% річних та 6135, 31 грн. судового збору; відмовлено у позові в частині стягнення 3440, 82 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 19.02.2016р. виправлено арифметичні помилки, допущені в рішенні господарського суду Вінницької області від 17.02.2016р. у справі №902/1582/15, змінено суму 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з "22 615, 16 грн." на "24328, 43 грн.", суму витрат зі сплати судового збору з "6 135, 31 грн." на "6 161, 01 грн."; викладено п. 2 резолютивної частини рішення суду від 17.02.2016р. в наступній редакції: "2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіка-Люкс" (вул. Пирогова, 106, м. Вінниця, 21037, ) на користь ОСОБА_1 (пров. Котляревського, 4, м. Вінниця, 21036, ідент.код НОМЕР_1) 386 405,25 грн. (триста вісімдесят шість тисяч чотириста п'ять грн. 25 коп.) інфляційних, 24328,43 грн. грн. (двадцять чотири тисячі триста двадцять вісім грн. 43 коп.) річних та 6 161,01 грн. (шість тисяч сто шістдесят одну грн. 01 коп.) у відшкодування витрат на сплату судового збору."; викладено п. 4 резолютивної частини рішення суду від 17.02.2016р. в наступній редакції: "4. Відмовити у позові в частині стягнення 1727,55 грн. річних".

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги відповідають чинному законодавству і фактичним обставинам справи, підтверджені належними доказами, тому дійшов висновку про часткове задоволення позову. При цьому, у зв`язку з допущенням позивачем арифметичних помилок при здійсненні розрахунку 3% річних, місцевий господарський суд відмовив в задоволенні частини нарахованих 3% річних.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Оптіка-Люкс" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції; провадження у справі припинити або прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю чи змінити рішення суду першої інстанції.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що даний спір не є корпоративним, тому непідсудний господарському суду та підлягає вирішенню судом загальної юрисдикції. Скаржник вказує, що позивач, подаючи до суду письмові пояснення щодо уточнення періоду стягнення 3% річних та інфляційних втрат тим самим змінив предмет та підстави позову. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач має право змінити предмет і підстави позову лише до початку розгляду справи по суті. Таким чином, суд першої інстанції приймаючи до уваги пояснення щодо уточнення періоду стягнення 3% річних та інфляційних втрат порушив положення процесуального законодавства та вимоги ст. 63 ГПК України, що призвело до виходу судом за межі позовних вимог та подальших помилкових висновків суду. Скаржник зазначає, що матеріали справи №902/1465/14 не були оглянуті в суді першої інстанції, у зв'язку з чим долучені до справи неналежно засвідчена копія лицьової обкладинки справи №902/1465/14, незасвідчена копія позовної заяви та розрахунок ціни позову є неналежними та недопустимими доказами, одержаними у неофіційний, сумнівний та неналежний спосіб та з порушенням норм процесуального права. Скаржник також звертає увагу апеляційного суду на те, що індекс інфляції в розмірі 102,9% за вересень 2014р. не повинен враховуватись господарським судом при розрахунку інфляційних втрат у даній справі, оскільки такий індекс інфляції законодавчо визначено відносно 30-ти календарних днів вересня 2014р., а не щодо його 29-ти календарних днів. Скаржник вказує, що індекс інфляції за червень 2015р. у розмірі 100,4 % не може застосовуватись при визначені інфляційних втрат у даній справі за відповідний період (з 01.10.2014р. по 31.06.2015р.).

Також скаржник у зв'язку із незадовільним фінансовим становищем, повною відсутністю коштів, у тому числі на банківських рахунках, арештом коштів боржника, накладеного органом ДВС в ході примусового виконання рішень господарського суду Вінницької області у справах №8/141/2011/5003 та №902/1465/14 просив суд прийняти апеляційну скаргу до провадження та зобов'язався належним чином сплатити суму судового збору до моменту ухвалення судового рішення в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.03.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання; відстрочено сплату судового збору та зобовязано скаржника надати суду до 05.04.2016р. докази сплати судового збору в розмірі 6 777,11 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Оптіка-Люкс" надіслало до суду клопотання (вх. №1065/16 від 05.04.2016р.) до якого скаржником долучено докази сплати судового збору в розмірі 2000 грн., а також вказано, що у зв'язку із неможливістю вчасно сплатити решту суми судового збору просить суд продовжити строк сплати судового збору (залишку в розмірі 4777,11 грн.) до 16.05.2016р.; просив суд витребувати з господарського суду Вінницької області матеріали справи №902/1465/14; визнати обов'язковою особисту явку в засідання суду представника відповідача, який приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції; розгляд справи відкласти орієнтовно до 16.05.2016р.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сплачений відповідачем судовий збір в розмірі 2000 грн. платіжним дорученням від 04.04.2016р. №12 зараховано до державного бюджету України, що підтверджується випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

В судове засідання 05.04.2016р. представники сторін не з'явились, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялись у встановленому законом порядку.

Розглянувши клопотання скаржника про продовження строку сплати судового збору, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" від 17.05.2011 №7 у випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд стягує недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження.

Судова колегія зауважує, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку справи, в якій вона є стороною. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку відмовити скаржнику у продовженні строку сплати судового збору до 16.05.2016р. та вважає за можливе здійснити розподіл судового збору, у відповідності до ст. 49 ГПК України, за результатами апеляційного розгляду справи.

Також, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним клопотання скаржника про витребування з господарського суду Вінницької області матеріалів справи №902/1465/14, оскільки титульна сторінка справи, позовна заява та розрахунок заборгованості містяться в матеріалах справи (а.с. 56-60), а сама справа була оглянута судом першої інстанції (ухвала господарського суду Вінницької області від 09.03.2016р.).

Розглянувши клопотання скаржника про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає, що в його задоволенні слід відмовити, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, скаржник мав достатньо часу для подачі суду доказів, якими обґрунтовуються його заперечення проти позову. При цьому, судом враховується, що відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18, від 26.12.2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Скаржником не доведено, а судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення спору без участі представника відповідача.

Оскільки явка представників в судове засідання обов'язковою не визнавалась (ухвала суду від 16.03.2016р.), судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представників позивача та відповідача, за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.101 ГПК України.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану юридичну оцінку судом першої інстанції обставинам справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, 31.10.2011р. ОСОБА_1 звернулась до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Оптика -Люкс" частки майна в сумі 696 982 грн.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 11.01.2012р. у справі №8/141/2011/5003 позов ОСОБА_1 до ТОВ "Оптика-Люкс" задоволено частково; стягнуто з ТОВ "Оптика-Люкс" на користь ОСОБА_1 вартість частки майна в сумі 694 826 грн., витрати на сплату державного мита в сумі 6 948, 26 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 235,27 грн.; в задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено (а.с. 9-13). Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.03.2012р. задоволено апеляційну скаргу ТОВ "Оптика-Люкс"; рішення господарського суду Вінницької області від 11.01.2012р. у справі №8/141/2011/5003 скасовано; прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 18.07.2012р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 06.03.2012р. у справі №8/141/2011/5003 скасовано; рішення господарського суду Вінницької області від 11.01.2012р. у справі №8/141/2011/5003 залишено в силі.

Рішенням господарського суду Вінницької області 10.12.2014р. у справі №902/1465/14 (а.с. 14-16), яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.05.2015р. (а.с. 43-44) та постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2015р. позов ОСОБА_1 до ТОВ "Оптіка-Люкс" задоволено частково; стягнуто з ТОВ "Оптіка-Люкс" на користь ОСОБА_1 92 796,15 грн. інфляційних втрат, 43426,63 грн. - 3% річних та витрати по сплаті судового збору в сумі 2724,45 грн.; відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 40,08 грн. (а.с. 14-16).

Постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ВП №46115606 від 22.01.2015р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу від 05.01.2015 року №902/1465/14 (а.с. 17).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що поняття зобов'язання та підстави його виникнення визначені статтею 509 Цивільного кодексу України. За приписами наведеної норми зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає загальні умови виконання зобов'язання. В розумінні наведеної норми зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Аналогічні вимоги до виконання господарських зобов'язань закріпленні в статті 193 Господарського кодексу України, за приписами якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо зобов'язання не виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові обов'язки, у тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання унормовує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з приписами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У розумінні наведеного припису наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних втрат та трьох відсотків річних, що нараховуються на суму боргу, є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, приписи частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на правовідносини з прострочення виконання основного грошового зобов'язання, а відтак інфляційні втрати і відсотки річних нараховуються саме на суму основного боргу.

Згідно п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Як встановлено апеляційним судом, відповідач не виконав зобов'язання зі сплати заборгованості в розмірі 694826 грн., яка стягнута за рішенням господарського суду Вінницької області від 11.01.2012р. у справі №8/141/2011/5003, а також не здійснив жодних розрахунків з позивачем та не виконав зобов'язань, які виникли із рішення господарського суду Вінницької області від 10.12.2014р. у справі № 902/1465/14.

Оскільки відповідач не виконує зобов'язання зі сплати заборгованості, позивач нарахував інфляційні втрати на суму боргу 694 826 грн. за період з 01.09.2014р. по 31.06.2015р. (тобто з вересня 2014 р. по червень 2015 р. включно) в розмірі 386405, 25 грн. та 3 % річних за період з 01.09.2014р. по 31.10.2015р. в розмірі 26 055, 98 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, апеляційний суд вважає позовні вимоги в цій частині законними та обґрунтованими, нарахування здійсненні в допустимих часових межах, тому правомірно задоволенні господарським судом в межах позовних вимог.

Разом з тим, перевіривши розрахунок 3% річних, апеляційний суд зазначає, що позивач при здійсненні їх розрахунку припустився арифметичних помилок, в зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних підлягають частковому задоволенню в розмірі 24328,43 грн. Врешті вимог щодо стягнення 3% річних, суд першої інстанції правомірно відмовив.

Судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги доводи скаржника про те, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 12 ГПК України, господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами) у тому числі учасником який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членам) юридичної особи, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових.

У вирішенні питання про те, чи є спір таким, що виник з корпоративних правовідносин, та чи підлягає він вирішенню господарським судом, слід виходити з вимог пункту 4 частини першої ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, пункт 4 частини першої якої передбачає такий склад сторін корпоративного спору:

1) учасник (акціонер, засновник, член) юридичної особи, в тому числі такий, що вибув, та юридична особа;

2) або учасники (акціонери, засновники, члени) юридичної особи у спорі між ними, пов'язаному із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням такої особи.

З огляду на наведене, до виключної компетенції господарських судів відносяться, зокрема, справи у спорах між учасником господарського товариства та господарським товариством, пов'язані з реалізацією та захистом корпоративних прав.

Як встановлено судами при розгляді справи №8/141/2011/5003 ОСОБА_1 була учасником ТОВ "Оптіка-Люкс" з часткою в статутному фонді в розмірі 22%. Так, 25.12.2008р. ОСОБА_1 звернулася до загальних зборів товариства із заявою про вихід з числа учасників товариства та виплату вартості частини майна.

Суди при розгляді справи №8/141/2011/5003 дійшли висновку, що спір є корпоративним, оскільки виник між учасником, який вибув і товариством, а тому підлягає розгляду у господарських судах України.

В подальшому, у зв`язку з несплатою стягнутої судом суми позивач, вважаючи свої права порушеними, звернулась до суду про стягнення інфляційних втрат та 3% річних нарахованих на прострочене грошове зобов`язання. Суд, вирішуючи спір у справі №902/1465/14, також прийшов до висновку, що спір є корпоративним, розглянув його по суті і захистив порушене корпоративне право позивача. Правова позиція щодо віднесення даної категорії спорів до господарської підвідомчості висвітлена в постанові Верховного суду України від 12.12.2011р.

Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що даний спір підлягає вирішенню саме в порядку господарського судочинства.

Посилання скаржника у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 22 ГПК України, прийняв до розгляду письмові пояснення щодо уточнення періоду стягнення 3% річних та інфляційних втрат чим змінив предмет та підстави позову, не приймаються колегією суддів, враховуючи наступне.

Частиною 4 статті 22 ГПК України передбачено, що до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У п. 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК України), відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК України порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову входять юридичні факти, тобто ті, з якими норми матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів спірного матеріального правовідношення. Розрізняють фактичні та юридичні (правові) підстави позову. Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах і в залежності від встановлених обставин вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для судового захисту.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 22 ГПК України, одночасна зміна і предмета і підстав позову не допускається.

Як вбачається з поданої позовної заяви, її ціна складає 412461,23 грн., судом першої інстанції був розглянутий спір, виходячи саме з цієї ціни позову. Позивач письмовими поясненнями від 17.02.2016р. (а.с. 61) лише уточнив період нарахування 3% річних з 01.09.2014р. по 31.10.2015р. та інфляційних втрат з 01.09.2014р. по 31.06.2015р.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що позивачем лише було уточнено період нарахування 3% річних та інфляційних втрат, які вже були враховані при визначенні ціни позову, тому суд приходить до висновку, що доводи скаржника про зміну предмету та підстав позову безпідставні.

Щодо доводів скаржника про нарахування інфляційних та 3% річних з 01.09.2014р., колегія суддів вказує, що предметом спору у справі № 902/1465/14 було саме стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період до 01.09.2014р., тоді як у справі №902/1582/15 предметом розгляду є стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних починаючи з 01.09.2014р., тому будь-якого подвійного стягнення за 01.09.2014р. рішенням у даній справі не допущено, а навпаки, відмова у стягненні 3% річних за цей день позбавила б позивача його законного права на суму річних за 01.09.2014 р. У той же час слід зазначити, що інфляційні втрати розраховуються за місяць і один день на початку місяця ніяк не впливає на суму інфляційних втрат за цей місяць.

Щодо доводів скаржника про неможливість врахування індексу інфляції за червень 2015 року з показником 100,4% при визначенні розміру інфляційних втрат, оскільки цей показник не перевищив 101 відсоток, як визначено у ч. 1 ст. 4 ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення", суд апеляційної інстанції зазначає, що поріг індексації в розмірі 101 відсоток, визначений ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення" (в редакції станом на 2014 рік), на який посилається відповідач, стосується саме проведення індексації грошових доходів населення, а не порядку обчислення інфляційних нарахувань на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

У п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено: "Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судовою колегією не встановлено порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, а тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сплачений відповідачем судовий збір в розмірі 2000 грн. платіжним дорученням від 04.04.2016р. №12 зараховано до державного бюджету України, що підтверджується випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Разом з тим, скаржник при зверненні з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції повинен був сплатити судовий збір в розмірі 6 777, 11 грн.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" від 17.05.2011 №7 у випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд стягує недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що недоплачена сума судового збору в розмірі 4777,11 грн. за результатами апеляційного розгляду підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіка-Люкс" на рішення господарського суду Вінницької області від 17.02.2016р. у справі №902/1582/15 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіка-Люкс" (вул. Пирогова, 106, м. Вінниця, 21037, ) в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4777,11 грн.

3. Місцевому господарському суду видати судовий наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

5. Справу повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.