ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р.Справа № 922/531/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноком», м. Харків
до Споживчого товариства "Колос", м. Харків
про стягнення 11130935,90 грн.
за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (за довіреністю № 3/15.1 від 15.03.2016 р.);

відповідача не зявився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноком", м. Харків (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Споживчого товариства "Колос", м. Харків (далі за текстом - відповідач) заборгованість за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу електричної енергії № 0108/Т-2013 від 01.07.2013 р. у розмірі 11130935,90 грн., з яких:

1086254,18 грн. - основного боргу;

31501,37 грн. - втрат від інфляції;

19641,86 грн. - 3 % річних;

9993538,46 грн. - неустойки за недопоставлену електричну енергію.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором купівлі-продажу електричної енергії № 0108/Т-2013 від 01.07.2013 р. щодо повернення позивачу передоплати за фактично непоставлену за договором електроенергію.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26.02.2016 р. порушено провадження по справі № 922/531/16 та призначено її до розгляду на 15.03.2016 р.

Позивач через відділ документального забезпечення суду подав клопотання (вх. № 8213 від 12.03.2016 р.) про залучення до матеріалів справи додаткових документів, необхідних для розгляду справи.

Додані позивачем документи залучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.03.2016 р. розгляд справи відкладено в звязку з неявкою на судове засідання представника відповідача та ненаданням учасниками судового процесу витребуваних судом документів.

Позивач надав суду письмові пояснення у справі (вх. № 10338 від 29.03.2016 р.), в яких, зокрема, зазначає, що визначена в п. 6.3. договору неустойка не є ні штрафом, ні пенею, а за своєю правовою природою є не поіменним способом забезпечення виконання зобовязання, який не названо в ЦК України, але який сторони вправі встановити в договорі відповідно до ч. 2 ст. 546 ЦК України.

На судове засідання 29.03.2016 р. прибув представник позивача, який підтримує позицію, викладену в позовній заяві, просить суд її задовольнити.

Відповідач відзиву на позов не надав, на судове засідання 29.03.2016 р. свого уповноваженого представника не направив, про причини неявки представника не повідомив, витребувані судом документи не надав.

В пункті 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», зокрема зазначено, що Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Суд зазначає, що законодавство України, в тому числі ГПК України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 ЦК України та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

З метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, судом засобами поштового звязку направлялася ухвала від 26.02.2016 р. на адресу відповідача, зазначену в позовній заяві, та, яка зазначена як юридична адреса підприємства відповідача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, проте вони повернулися на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 32-36).

На ті ж адреси судом направлено копію ухвали від 15.03.2016 р., проте вони також повернуті на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 84-91).

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 р. та затвердженої наказом Державної удової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28.

Оскільки неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справи за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 01.07.2013 року між сторонами укладено договір № 0108/т-2013 купівлі-продажу електричної енергії (далі договір; а. с. 13-18), відповідно до умов якого відповідач, як постачальник, зобовязався погодинно продавати активну електричну енергію, а позивач, як покупець, зобовязався приймати й сплачувати електричну енергію на умовах та в терміни, передбачені цим договором.

Згідно з п. 4.1. договору, обсяг електричної енергії, що купується покуцем у розрахунковому періоді, узгоджується сторонами в план-графіку (додаток № 1 до договору). Вказаний в План-графіку обсяг електричної енергії коригується (збільшується) на вимогу покупця, за умови, якщо покупець не порушить виконання зобовязань з оплати додаткових обсягів електроенергії, визначених у п. 4.3. Договору.

Згідно з п. 5.1. договору, ціна за1 кВт/год. у розрахунковому періоді складає 96,21% роздрібного тарифу електропередавальної організації за 1 кВт/год. електричної енергії, затвердженого Постановою НКРЕ на відповідний розрахунковий період, по першому класу напруги у відповідності з тією групою споживачів, до якої належить покупець.

Відповідно до п. 5.2. договору, вартість спожитої покупцем електричної енергії у розрахунковому періоді відображається у акті прийому-передачі з урахуванням знижки, у випадку надання такої. У разі безпідставної відмови покупця підписати та/або повернути акт прийому-передачі протягом 10 календарних діб з дня його отримання, вартість спожитої електричної енергії у розрахунковому періоді визначається за ціною, встановленою в п. 5.1. цього договору, і є остаточною.

Відповідно до п. 5.4 договору, у випадку переплати за фактично спожитий обсяг електричної енергії сума переплати зараховується Постачальником як оплата за електричну енергію в наступному розрахунковому періоді або повертається на поточний рахунок покупця за його письмовою вимогою протягом 5 банківських днів з дня отримання такої вимоги.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що за прострочення поставки постачальником електроенергії з вини постачальника постачальник сплачує покупцю неустойку у розмірі 5 % від вартості непоставленої електричної енергії за кожен день прострочення.

Протягом 2013-2014 років за згодою сторін до вказаного договору вносились зміни, в тому числі щодо продовження строку дії договору до 31.12.2015 р.

Як свідчать матеріали справи, позивач на виконання умов договору здійснив відповідачу передоплату за електроенергію, яку мав намір отримати в червні 2015 р., що підтверджується відповідними рахунками на сплату, та виписками з банківських рахунків позивача (а.с. 57-60)

Відповідно до складеного між сторонами акту звірки взаєморозрахунків станом на 01.06.2015 р. (а. с. 25), позивач станом на вказану дату мав переплату за договором в сумі 1307352,56 грн.

Згідно з актом прийому-передачі електричної енергії від 08.06.2015 р. № 06/2015 (а. с. 26), з 01.06.2015 р. по 08.06.2015 р. відповідач відпустив позивачу електричної енергії на 2-му класі напруги на суму 133874 кВт/год. на суму 221098,38 грн.

Як свідчить залучений до матеріалів справи лист ДП «Енергоринок» № 03/32-6990 від 16.06.2015 р., останній призупинив продаж електроенергії відповідачу починаючи з 09.06.2015 р. З цієї дати постачальником електричної енергії для споживачів відповідача стали відповідні енергопостачальні організації (у випадку з позивачем - АК «Харківобленерго»).

Оскільки з 09.06.2015 р. постачальником електроенергії для позивача стала АК «Харківобленерго», на користь якої позивач здійснював відповідні оплати спожитої електроенергії, що підтверджується відповідними рахунками на сплату та виписками з банківських рахунків позивача (а.с. 62-73).

Разом з тим, на суму отриманої передоплати в розмірі 1086254,18 грн. відповідач поставку електроенергії не здійснив.

Як свідчать матеріали справи, з метою повернення передоплати в зазначеній сумі, позивач звернувся до відповідача з листом № 666 від 24.06.2015 р. (а.с. 29-30).

Вказаний лист був надісланий позивачем 25.06.2015 р. за обома адресами відповідача, вказаними у договорі, цінним пріоритетним листом з описом вкладення.

Відповідно до Нормативів та нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.1 1.2013 р. № 958:

- місцева письмова кореспонденція (листи, картки, бандеролі, секограми) - письмова кореспонденція, що пересилається у межах населеного пункту, а в сільській місцевості - у межах території, яка обслуговується одним об'єктом поштового зв'язку;

- нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв'язку (без урахування вихідних днів об'єктів поштового зв'язку) становлять для місцевої письмової кореспонденції - Д+2, пріоритетної - Д+1.

Таким чином, слід зважати, що відповідач отримав вимогу позивача (лист № 666 від 24.06.2015 р.) не пізніше Д (25.06.2015 р.) + 1 день = 26.06.2015 р. Саме такий підхід щодо отримання поштових відправлень з урахуванням нормативних строків їх пересилання підтримано у постанові ВГСУ від 28.10.2013 р. у справі № 910/7641/13.

Отже, з урахуванням положень п. 5.4 договору, грошові кошти у сумі 1 086 254,18 грн. повинні були бути сплачені відповідачем на користь позивача до 03.07.2015 р. включно (рахуючи перший банківський (робочий) день після 26.06.2015 р. як 29.06.2015 р.).

Як зазначає позивач, жодної відповіді на зазначений лист він від відповідача не отримав, грошові кошти до цього часу останнім не повернуті.

Зазначені обставини стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в звязку з простроченням відповідачем виконання своїх зобовязань, позивачем, крім 1086254,18 грн. основного боргу, також нараховано до стягнення з відповідача 31501,37 грн. інфляційних за період прострочення з серпня 2015 р. по грудень 2015 р., 19641,86 грн. річних за період прострочення з 04.07.2015 р. по 08.02.2016 р., та 9993538,46 грн. Неустойки за недопоставлену електричну енергію за період прострочення з 01.07.2015 р. по 31.12.2015 р.

Надаючи правову кваліфікацію існуючим між сторонами правовідносинам суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 1 ст. 275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Стаття 610 ЦК України вказує на те, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не надав суду доказів виконання умов договору щодо поставки позивачу електричної енергії в червні 2015 р. на суму 1086254,18 грн., та не надав доказів повернення зазначених коштів за відповідною вимогою позивача, викладеною в листі № 666 від 24.06.2015 р., є підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 1086254,18 грн.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд враховує, що в п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України" № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Розглянувши здійснений позивачем розрахунок інфляційних та річних, суд констатує, що його здійснено з дотриманням рекомендацій, викладеній в вищезазначених постанові пленуму ВГСУ, проте він містить певні арифметичні помилки та неточності.

Здійснивши власний розрахунок, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення 31292,21 грн. інфляційних за період прострочення з серпня 2015 р. по грудень 2015 р., та 19632,34 грн. річних за період прострочення з 04.07.2015 р. по 08.02.2016 р.

В решті позову про стягнення інфляційних та річних слід відмовити в звязку з безпідставністю їх заявлення до стягнення.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначено вище, пунктом 6.3 договору передбачено відповідальність відповідача за прострочення поставки позивачу електроенергії у вигляді сплати неустойки у розмірі 5 % від вартості непоставленої електричної енергії за кожен день прострочення.

Позивачем на підставі зазначеного пункту договору нараховано до стягнення з відповідача 9993538,46 грн. неустойки за недопоставлену електричну енергію за період прострочення з 01.07.2015 р. по 31.12.2015 р.

Проте, за змістом ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В пункті 2.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України" № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", зокрема, зазначено що за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Оскільки зазначена в п. 6.3. договору неустойка за своєю правовою природою є пенею (ч. 3 ст. 549 ЦК України), при винесенні рішення вона підлягає обмеженню подвійною обліковою ставкою Національного банку України виходячи з простроченої суми за кожен день прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 5 оглядового листа Вищого господарського суду України « 01-06/767/2013 від 29.04.2013 р. «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Враховуючи викладене, а також те, що позивачем нараховано до стягнення неустойку за період з 01.07.2015 р. по 31.12.2015 р. (розрахунок а.с. 7), тоді як відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобовязання з 04.07.2015 р., суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача неустойки за недопоставлену електричну енергію в сумі 271533,78 грн. за період прострочення з 04.07.2015 р. по 31.12.2015 р.

В решті позову про стягнення неустойки слід відмовити в звязку з тим, що таке нарахування суперечить вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань».

З урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судовий збір в сумі 21130,69 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Споживчого товариства «Колос» (адреса: 61166, м. Харків, проспект Науки, 40; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноком» (адреса: 61105, м. Харків, просп. Героїв Сталінграда, 45; ):

1086254,18 грн. основного боргу;

31292,21 грн. втрат від інфляції;

19632,34 грн. три проценти річних;

271533,78 грн. неустойки за недопоставлену електричну енергію;

21130,69 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_2