РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2016Справа № 910/910/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства «ЦЕНТР ОБСЛУГОВУВАННЯ СПОЖИВАЧІВ ШЕВЧЕНКІВСКЬОГО РАЙОНУ» до публічного акціонерного товариства «КИЇВЕНЕРГО» про стягнення 500184,86 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: Бриль П.О. (довіреність від 04.01.2016 № 02-Д);

від відповідача: Плохотнюк Я.В. (довіреність від 21.10.2015 № 91/2015/10/21-4),

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року до Господарського суду міста Києва звернулося КП «ЦОС ШЕВЧЕНКІВСКЬОГО РАЙОНУ» з позовом до ПАТ «КИЇВЕНЕРГО», яким заявлено вимоги про стягнення з останнього 527661,89 грн, з яких: 337920,13 грн - основна заборгованість; 73361,07 грн - пеня; 8221,00 грн - 3 % річних; 108159,69 грн - втрати від інфляції.

Позов мотивований порушенням відповідачем грошового зобов'язання за договором від 13.11.2014 № 630/53-14.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2016 прийнято позов КП «ЦОС ШЕВЧЕНКІВСКЬОГО РАЙОНУ» до провадження та порушено провадження у справі № 910/910/16.

Разом з позовом позивачем подано до суду заяву від 20.01.2016 № 91/юр про забезпечення позову шляхом накладення арешту на поточні рахунки відповідача в межах позовних вимог та розміру судового збору.

Вказана заява мотивована тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх грошових зобов'язань, що, на думку позивача, може утруднити або унеможливити виконання рішення у даній справі. Також в обґрунтування своєї заяви позивач зазначає, що відкрито велику кількість виконавчих проваджень, у яких відповідач є боржником, а також знято мораторій щодо погашення заборгованості підприємствами паливно-енергетичного комплексу, що, на думку позивача, призведе до звернення до відповідача з майновими вимогами інших осіб.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з ч. 1 ст. 67 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Виходячи зі змісту заяви позивача від 20.01.2016 № 91/юр та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про безпідставність заяви про забезпечення позову, оскільки необхідність у застосуванні судом таких заходів жодним чином не обґрунтована і документально не підтверджена.

Таким чином, суд не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення та не визнає за необхідне накладати арешт на грошові кошти, які належать відповідачеві.

До суду 15 лютого 2016 року надійшла заява відповідача про припинення провадження у справі в порядку, передбаченому п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, а саме у зв'язку зі зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 527661,89 грн, здійсненого на підставі направленої позивачеві заяви від 05.02.2016 № 94ПЗ/924.

Позивачем подано до суду письмові пояснення від 29.02.2016 № 271/юр, з яких вбачається, що останній заперечує проти припинення провадження у справі, оскільки зобов'язання не є однорідними та мають різні предмети родових ознак.

25 березня 2016 року до господарського суду надійшла заява від 25.03.2016 № 252/юр про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 500184,86 грн, з яких: 337920,13 грн - основна заборгованість; 72560,00 грн - пеня; 7415,73 грн - 3 % річних; 82289,00 грн - втрат від інфляції.

Заяву позивача від 25.03.2016 № 252/юр судом задоволено, а тому спір розглядається з урахуванням зменшених позовних вимог.

28 березня 2016 року до господарського суду надійшла заява від 28.03.2016 № 1720 про зупинення провадження у справі до розгляду заяви про визнання наказу суду від 23.01.2015 № 910/1611/13 таким, що не підлягає виконанню у справі № 910/1611/13.

Суд, розглянувши заяву від 28.03.2016 № 1720 та дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 79 ГПК, для зупинення провадження у справі.

В судовому засіданні 01 квітня 2016 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши повноважних представників сторін спору, дослідивши повно та всебічно обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено таке.

Між КП «ЦОС ШЕВЧЕНКІВСКЬОГО РАЙОНУ» (далі - виконавець) та ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» (далі - замовник) укладено договір від 13.11.2014 № 630/53-14 про надання послуг (далі - договір), відповідно до предмета якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання надавати послуги з « 82.99.1 Послуги комерційні допоміжні різні, інші, н. в. і. у.», а саме:

1.1.1 ведення особових рахунків споживачів (опалювальна площа, загальна площа, кількість зареєстрованих та проживаючих осіб, наявність пільг за пільговими категоріями, наявність квартирних засобів обліку гарячої води та централізованого опалення, їх кількість, типи, моделі та міжповіркові інтервали та інша інформація, яка впливає на визначення обсягів та вартості наданих споживачу комунальних послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води), підтримання бази даних замовника в актуальному стані;

1.1.2 отримання від споживачів, а також обліку та збереження документів, які необхідні для здійснення обліку пільг (за категоріями), компенсацій та субсидій, що надаються споживачам, внесення інформації до бази даних, оформлення відповідних документів для споживачів, замовника та державних органів, до функцій яких входить соціальний захист населення;

1.1.3 визначення обсягу та вартості споживання комунальних послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води окремо взятого споживача, групи споживачів.

Ведення розрахунків зі споживачами комунальних послуг відповідно до затверджених тарифів, що включає:

- щомісячне нарахування плати споживачам за комунальні послуги відповідно до первинних документів, , ведення оборотно-сальдової відомості за кожним особовим рахунком окремо в розрізі видів послуг з урахуванням пільг, субсидій та компенсацій;

- ведення обліку наданих послуг;

- проведення комісійних обстежень приміщень споживачів за участю представника замовника;

- проведення перерахунків за комунальні послуги у разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості, в інших випадках, передбачених діючим законодавством;

- складання узагальнених відомостей для Замовника щодо перерахунків плати за комунальні послуги.

1.1.4 надання підприємству, що здійснює виготовлення рахунків на сплату комунальних послуг (ГІОЦ), доступу до бази даних споживачів, необхідної для виготовлення рахунків на сплату комунальних послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води;

1.1.5 доставки споживачам рахунків та квитанцій на оплату послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за розрахунковий період.

Згідно з п.п. 1.2 та 4.1.1 договору замовник зобов'язується сплатити виконавцю вартість наданих послуг відповідно до умов цього договору.

Як визначено сторонами у п. 2.2 договору, будь-які розрахунки між виконавцем та замовником за цим договором проводяться в безготівковій формі у національній валюті України - гривні, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця протягом 20 календарних днів з моменту підписання сторонами Акту приймання-передавання наданих послуг.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що виконавець до п'ятого числа місяця, наступного за розрахунковим, за результатами наданих послуг, оформляє та передає на підписання замовнику два примірники Акту приймання-передавання наданих послуг (далі - Акт). Разом з Актом виконавець надає замовнику відповідний рахунок-фактуру (рахунок на оплату). Замовник протягом 5-ти днів з моменту одержання від виконавця Акту, підписує і направляє виконавцеві один примірник зазначеного Акту або надсилає мотивовану відмову в прийманні наданих послуг, що містить перелік недоліків для усунення (п. 2.5 договору).

Відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України сторони встановили, що умови даного договору застосовуються до відносин, які виникли з « 01» серпня 2014 року. Термін дії договору встановлюється з « 01» серпня 2014 року та діє до « 30» червня 2015 року включно. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п. 8.1 та п. 8.2 договору).

Так, у відповідності до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Виходячи зі змісту правовідносин сторін спору, останні є відносинами з надання послуг, тому, права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Положеннями ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що виконавцем у серпні 2014 року надано, а замовником прийнято послуги на підставі договору загальною вартістю 337920,13 грн, що підтверджується Актом від 02.03.2015 № 47, підписаним сторонами та скріпленим печаткою замовника (засвідчена копія вказаного акту міститься у матеріалах справи).

Зважаючи на умови, встановлені у п. 2.2 договору, відповідач був зобов'язаний оплатити послуги, надані позивачем згідно з актом від 02.03.2015 № 47, в термін до 22 березня 2015 року, включно.

Спір між сторонами справи виник, як стверджує позивач, внаслідок порушення відповідачем грошового зобов'язання за договором, останній надані позивачем послуги у встановлений договором строк не оплатив. Такі обставини стали підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом у даній справі.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд зазначає таке.

Приписами ч. 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, договір, укладений між сторонами у даній справі, є відплатним.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Суд відзначає, що відповідачем належними доказами не спростовано факт порушення ним грошового зобов'язання за договором.

Крім того, суд з приводу заяви відповідача від 05.02.2016 № 94ПЗ/924 про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 527661,89 грн на підставі ст. 601 ЦК України зазначає таке.

Статтею 601 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зі змісту вказаної норми права вбачається, що зарахування зобов'язань можливе за наявності всіх умов для зарахування, а саме: 1) зустрічності вимог; 2) однорідності вимог; 3) настання строку виконання вимог, невстановленість строку виконання вимог, або визначеність такого строку моментом пред'явлення вимоги; 4) подання однією із сторін відповідної заяви.

Виходячи зі заяви від 05.02.2016 № 94ПЗ/924, зустрічними вимогами до позивача є основна заборгованість в сумі 10568083,60 грн; 3 % річних в сумі 351423,80 грн; втрати від інфляції в сумі 118392,29 грн та судовий збір в сумі 68820,00 грн. Вказані суми боргу встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2013 у справі № 910/1611/13, на виконання якого видано наказ від 23.01.2015 № 910/1611/13 про примусове виконання вказаного судового акту.

Судом встановлено, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження № 47586000 з виконання судового наказу від 23.01.2015 № 910/1611/13.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач 15 березня 2016 року звернувся до господарського суду зі заявою від 15.03.2016 № 94/2/1411 про визнання судового наказу від 23.01.2015 № 910/1611/13 таким, що не підлягає виконанню в порядку, передбаченому ст. 117 ГПК України, а частині стягнення з КП «ЦОС ШЕВЧЕНКІВСКЬОГО РАЙОНУ» 3 % річних в сумі 351423,80 грн; втрати від інфляції в сумі 107418,09 грн та судовий збір в сумі 68820,00 грн. Тобто відповідач вказаною заявою просить суд визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню на загальну суму 527661,89 грн.

Заява відповідача від 15.03.2016 № 94/2/1411 мотивована зарахуванням зустрічних однорідних вимог на підставі заяви від 05.02.2016 № 94ПЗ/924.

Так, виходячи з наведених обставин, суд зазначає таке.

Матеріально-правовими вимогами позивача до відповідача у даній справі є стягнення з останнього суми основної заборгованості, яка виникла у зв'язку з неоплатою наданих послуг на підставі договору, неустойки у вигляді пені та нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому, згідно з заявою ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» від 15.03.2016 № 94/2/1411, останній просить суд визнати наказ від 23.01.2015 № 910/1611/13 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення з КП «ЦОС ШЕВЧЕНКІВСКЬОГО РАЙОНУ» нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, та судового збору.

Тобто, відповідач на підставі своєї заяви від 05.02.2016 № 94ПЗ/924 має намір вчинити односторонній правочин, спрямований на припинення свого грошового зобов'язання перед позивачем, зокрема, в частині суми основної заборгованості, яка виникла на підставі договору від 13.11.2014 № 630/53-14 про надання послуг, шляхом зарахування зустрічних грошових вимог, які складаються з сум 3 % річних та втрат від інфляції.

Проте, Пленумом Вищого господарського суду України у п. 1.14 постанови від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Вищого господарського суду України від 18.12.2014 у справі № 18/2434/12 та від 30.03.2016 у справі № 917/1592/15.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач має на меті здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог, які за своєю природою не є однорідними, що унеможливлює здійснення такого зарахування зустрічних вимог, оскільки суперечить правилам, встановленим ст. 601 ЦК України.

Крім того суд звертає увагу на таке.

Як зазначалося вище, у провадженні Державної виконавчої служби України перебуває наказ Господарського суду міста Києва від 23.01.2015 № 910/1611/13. Вказаний виконавчий документ видано на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та яке виконується за правилами, встановленими Законом України «Про виконавче провадження», і на даний час судом вирішується питання, яке порушено відповідачем, щодо визнання судового наказу від 23.01.2015 № 910/1611/13 таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, частиною 5 ст. 85 ГПК України встановлено, що рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів (ч. 1 ст. 93 ГПК України).

Тобто, виходячи із вказаних норм процесуального права, рішення, прийняте судом у даній справі, на момент його ухвалення не набрало законної сили.

Наведені доводи зводяться судом до того, що зарахування зустрічних вимог на даній стадії процесу спору між сторонами у даній справі є неможливим, оскільки грошові вимоги КП «ЦОС ШЕВЧЕНКІВСКЬОГО РАЙОНУ» до ПАТ «КИЇВЕНЕРГО», які є предметом спору у даній справі, станом на даний час не є безспірними, порівняно із тими, які підтверджені судовим рішенням від 29.03.2013 у справі № 910/1611/13.

Таким чином, на думку суду, єдиним ефективним способом застосування правил, передбачених ст. 601 ЦК України, до зустрічних грошових вимог сторін можливе лише шляхом укладення останніми мирової угоди на стадії виконавчого провадження за наявності законних рішень у даній справі та у справі № 910/1611/13.

Отже, обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Підсумовуючи сукупність фактичних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача боргу за надані послуги в сумі 337920,13 грн є правомірною та такою, що підлягає задоволенню повністю, з тих підстав, що факт надання послуг на підставі договору і порушення відповідачем грошового зобов'язання позивачем належним чином доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем жодними доказами не спростовано.

Враховуючи, що відповідач своїми діями порушив зобов'язання за договором (ст. 610 ЦК України), тому він вважається таким, що прострочив виконання (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом.

Як зазначалося вище, позивачем також заявлено вимоги про застосування до відповідача господарської санкції шляхом стягнення з останнього пені, а також відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України.

Пунктом 5.7 договору передбачено, що у разі порушення замовником строків розрахунку за надані виконавцем послуги, передбачені цим договором, замовник сплачує виконавцеві пеню від простроченої суми у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення.

Відповідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи, що у правовідносинах сторін договору має місце допущене відповідачем порушення грошового зобов'язання, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача пені та нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, є правомірними.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 7415,73 грн та пені в сумі 72560,00 грн підлягають задоволенню повністю.

При цьому суд відзначає, що здійснивши перерахунок пені з урахуванням приписів ст. 3 ЗУ № 543/96-ВР та періодів, наведених позивачем у розрахунку неустойки, встановив, що її сума є більшою, ніж заявлено позивачем до стягнення. З приводу наведеного суд зазначає, що п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України дає господарському суду, при прийнятті рішення, виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Проте, відповідного клопотання позивачем, як заінтересованою особою, суду не надано, а тому, враховуючи, що у правовідносинах сторін спору має місце допущене відповідачем порушення зобов'язання, вимога про стягнення з відповідача пені задовольняється судом у заявленому позивачем розмірі.

Суд, дослідивши здійснений позивачем розрахунок позовних вимог в частині стягнення з відповідача втрат від інфляції, визнав його невірним.

Так, за розрахунками суду, здійсненими за період, вказаний у розрахунках позивача (з 23 березня 2015 року по 14 грудня 2015 року, включно), позовна вимога в частині стягнення з відповідача втрат від інфляції підлягає задоволенню в сумі 64542,75 грн (337920,13х119,1%). Тобто вказана вимога підлягає задоволенню частково.

Під час перерахунку втрат від інфляції судом враховувалися «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», викладені у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Таким чином, позов КП «ЦОС ШЕВЧЕНКІВСКЬОГО РАЙОНУ» підлягає задоволенню частково, а тому за приписами ч. 5 ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства «КИЇВЕНЕРГО» (01001, м. Київ, площа Івана Франка, будинок 5; ідентифікаційний код 00131305) на користь комунального підприємства «ЦЕНТР ОБСЛУГОВУВАННЯ СПОЖИВАЧІВ ШЕВЧЕНКІВСКЬОГО РАЙОНУ» (03190, м. Київ, вулиця Кирпоноса, будинок 10/8; ідентифікаційний код 31731838) основну заборгованість в сумі 337920,13 (триста тридцять сім тисяч дев'ятсот двадцять) грн 13 коп.; пеню в сумі 72560,00 (сімдесят дві тисячі п'ятсот шістдесят) грн 00 коп.; три проценти річних в сумі 7415,73 (сім тисяч чотириста п'ятнадцять) грн 73 коп.; втрати від інфляції в сумі 64542,75 (шістдесят чотири тисячі п'ятсот сорок дві) грн 75 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 7236,58 (сім тисяч двісті тридцять шість) грн 58 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. У задоволенні заяви комунального підприємства «ЦЕНТР ОБСЛУГОВУВАННЯ СПОЖИВАЧІВ ШЕВЧЕНКІВСКЬОГО РАЙОНУ» від 20.01.2016 № 91/юр про забезпечення позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08 квітня 2016 року.

Суддя Я.А. Карабань