ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2016 р. Справа № 911/5319/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до Комунального підприємства Васильківтепломережа

про стягнення 11767862,60 грн.

секретар судового засідання (пом. судді): Мамчур А.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, довір. № 14-88 від 18.04.2014 р.

від відповідача: ОСОБА_2, довір. № 2 від 05.01.2016 р.

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства Васильківтепломережа (далі КП Васильківтепломережа, відповідач) про стягнення 11767862,60 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на неналежне виконання КП Васильківтепломережа зобов'язань за договором № 1368/14-БО-17 купівлі-продажу природного газу від 17.12.2013 р. в частині своєчасного проведення розрахунку за переданий у власність відповідача природний газ, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 6159538,61 грн. основного боргу, 1772348,32 грн. пені, 231256,78 грн. 3% річних, 3604718,89 грн. інфляційних втрат, а також витрати зі сплати судового збору.

22.01.2016 р. до господарського суду Київської області КП Васильківтепломережа було подано відзив на позовну заяву № 59 від 22.01.2016 р. (вх. № 1400/16 від 22.01.2016 р.), відповідно до якого КП «Васильківтепломережа» сплатило частину основного боргу в сумі 1559538,61 грн. відповідно до платіжного доручення № 19 від 28.10.2015 р., таким чином сума основного боргу становить 4600000,00 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій за несвоєчасну оплату природного газу відповідач зазначає, що визначення розміру пені, інфляційних втрат, 3% річних знаходиться у прямій залежності від суми боргу та проміжків часу, в інтервалах яких за боржником обліковувалась заборгованість за невиконання власних зобов'язань, при цьому для вирахування останнього показника необхідно достовірно встановити термін початку відліку та закінчення таких проміжків, в іншому випадку розрахунок суми неустойки та інфляційних втрат за своєю суттю буде лише припущенням, що, в свою чергу, суперечить засадам судочинства, у звязку з чим КП «Васильківтепломережа» здійснило контррозрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Окрім того, як зазначає відповідач, КП «Васильківтеиломережа» є комунальним підприємством міста, створене з метою надання послуг по забезпеченню центральним опаленням населення та всіх інших установ міста. Підприємство надає послуги споживачам, 80% яких складає населення міста, яке несвоєчасно сплачує кошти за отримані послуги, а згідно законодавства у відповідача немає можливості нараховувати йому штрафні санкції за несвоєчасне проведення розрахунків, які є прямими збитками для теплопостачальної організації. Відтак, на підприємстві склалась дуже складна економічна ситуація, яка виникла у зв'язку із збитковістю послуг з теплопостачання, тарифи на теплопостачання покривають лише частину витрат на її виробництво, оскільки встановлені тарифи на послуги з централізованого опалення та теплову енергію нижче їх собівартості. З урахуванням викладеного, відповідач просить суд зменшити розмір нарахованої позивачем суми пені на 50%.

10.02.2016 р. до господарського суду Київської області від НАК «Нафтогаз України» надійшло заперечення б/н від 05.02.2016 р. на відзив № 59 від 22.01.2016 р., за змістом якого позивач щодо позиції відповідача стосовно зменшення штрафних санкцій зазначає, що суд при вирішенні питання щодо зменшення пені повинен обєктивно оцінити, чи є дані випадки винятковими, виходячи з інтересів сторін, причини неналежного виконання або невиконання зобовязання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення. У звязку з тим, що відповідач прострочив виконання грошового зобовязання, відповідно до умов договору позивач правомірно нарахував пеню в зазначеному у позовній заяві розмірі.

Поряд з цим, позивач забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом. Тобто, «НАК «Нафтогаз України» як підприємство державного сектору економіки є обєктом, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Позивач для безперервного постачання газу споживачам повинен постійно проводити розрахунки за отриманий газ з іноземними постачальниками природного газу, що нерозривно повязано з оплатою вартості газу вітчизняними споживачами на користь позивача. Стосовно зменшення інфляційних втрат та 3% річних позивач зазначив, що це право кредитора - вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, визначаючи його як спосіб захисту своїх майнових прав та інтересів, таким чином позивач скористався своїм правом заявити свої вимоги в тій частині, щодо якої він поніс збитки. Крім того, на підтвердження важкого фінансового стану НАК «Нафтогаз України» до заперечень останнім додано звіт про фінансові результати НАК «Нафтогаз України» за 6 місяців 2015 року та консолідований баланс станом на 30.06.2015 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.03.2016 р., у звязку з перебуванням судді Третьякової О.О. у відпустці, за наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану справу № 911/5319/15 було прийнято до провадження суддею Бабкіною В.М. та призначено розгляд справи на 24.03.2016 р.

24.03.2016 р. у судовому засіданні представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме переліку операцій за договором № 1368/14-БО-17, проведених НАК «Нафтогаз України» з КП «Васильківтепломережа» з 01.01.2014 р. по 31.08.2015 р.

24.03.2016 р. у судовому засіданні представником відповідача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме оригіналу платіжного доручення № 19 від 28.10.2015 р., що підтверджує часткову оплату за поставлений позивачем природний газ згідно договору № 1368/14-БО-17 від 17.12.2013 р., та Картки рахунку: 631 за період з 01.01.2012 р. до 31.12.2015 р.

05.04.2016 р. до господарського суду Київської області від відповідача було подано клопотання № 377 від 05.04.2016 р. про долучення документів до матеріалів справи, а саме копій банківських виписок та платіжних доручень за період з 03.11.2014 р. до 13.02.2015 р.

07.04.2016 р. у судовому засіданні представник позивача зазначив про підтримання НАК «Нафтогаз України» позовних вимог в частині основного боргу, з урахуванням часткової оплати відповідачем суми основного боргу в розмірі 1559538,61 грн.; представник відповідача заперечувала проти задоволення позову в частині нарахування позивачем штрафних санкцій, заявляючи про здійснення відповідачем часткових оплат, та підтримувала клопотання про зменшення розміру заявленої до стягнення пені.

У судовому засіданні 07.04.2016 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

17.12.2013 р. між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (продавець) та Комунальним підприємством Васильківтепломережа (покупець) було укладено договір № 1368/14-БО-17 купівлі-продажу природного газу (договір).

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 р. природний газ, а покупець зобовязується прийняти та оплатити природний газ на умовах договору. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. газ обсягом до 4285000,00 куб. м., у тому числі по місяцях (тис. куб. м): січень 875 тис. куб. м, лютий 800 тис. куб. м, березень 630 тис. куб. м, квітень 190 тис. куб. м, жовтень 258 тис. куб. м, листопад 668,00 тис. куб. м, грудень 864,00 тис. куб. м.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно з п. 5.1 договору ціна (граничний рівень ціни) на газ та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У п. 11 договору сторони передбачили, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014 р., а в частині розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов договору за період з січня по квітень 2014 р. та з жовтня по грудень 2014 р. позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 9428861,41 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014 р. на суму 1515315,00 грн., від 28.02.2014 р. на суму 1300738,50 грн., від 31.03.2014 р. на суму 933262,45 грн., від 30.04.2014 р. на суму 147574,58 грн., від 31.10.2014 р. на суму 354151,95 грн., від 30.11.2014 р. на суму 1899770,92 грн., від 31.12.2014 р. на суму 3278048,00 грн., підписаними представниками сторін та скріпленими печатками підприємств.

Проте, відповідач, в порушення умов договору, за отриманий природний газ розрахувався несвоєчасно та не в повному обсязі, у звязку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом про стягнення основного боргу, пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Приписами ч. 2 п. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як слідує з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, НАК «Нафтогаз України» зазначало про те, що відповідач розрахувався за отриманий природний газ частково в сумі 3269332,80 грн., у звязку з чим сума заборгованості відповідача становила 6159538,61 грн.

Між тим, судом встановлено, що до звернення позивача у грудні 2015 року до суду з позовом у даній справі, відповідачем було здійснено оплату в сумі 1559538,61 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 19 від 28.10.2015 р.

Факт надходження цієї оплати за договором № 1368/14-БО-17 від 17.12.2013 р. позивачем не заперечується.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення основного боргу підлягає частковому задоволенню в сумі 4600000,00 грн.

Крім того, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просив суд стягнути з відповідача 1772348,32 грн. пені, керуючись п. 7.2 договору.

Згідно з п. 7.2 договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору, він у безспірному порядку зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Водночас, згідно з п. 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З долученого до матеріалів справи розрахунку пені вбачається, що заявлений до стягнення розмір пені було визначено позивачем в сумі 1772348,32 грн., у тому числі - за період з 15.02.2014 р. до 13.08.2014 р. на суму 134261,06 грн., з 15.03.2014 р. до 13.09.2014 р. на суму 129895,67 грн., з 15.04.2014 р. до 13.10.2014 р. на суму 102070,79 грн., з 15.05.2014 р. до 14.11.2015 р. на суму 17070,14 грн., з 15.11.2014 р. до 14.05.2015 р. на суму 74303,99 грн., з 15.12.2014 р. до 14.06.2015 р. на суму 451677,04 грн., з 15.01.2015 р. до 14.07.2015 р. на суму 863069,63 грн., який є обґрунтованим та арифметично вірним.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 231256,78 грн. 3% річних та 3604718,89 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що розмір 3% річних було визначено позивачем у сумі 231256,78 грн. за період з 15.02.2014 р. до 19.12.2014 р. на суму 37333,82 грн., з 15.03.2014 р. до 08.01.2015 р. на суму 30931,12 грн., з 15.04.2014 р. до 02.10.2015 р. на суму 31566,11 грн., з 15.05.2014 р. до 02.10.2015 р. на суму 6137,48 грн., з 15.11.2014 р. до 02.10.2015 р. на суму 9372,90 грн., з 15.12.2014 р. до 02.10.2015 р. на суму 45594,49 грн., з 15.01.2015 р. до 02.10.2015 р. на суму 70320,86 грн., який є арифметично вірним та обґрунтованим, у звязку з чим 3% річних підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем, становить 3604718,89 грн., у тому числі - за період з лютого 2014 року до грудня 2014 року на суму 1515315,00 грн. в сумі 360107,62 грн., з березня 2014 року до листопада 2014 року на суму 1300738,50 грн. в сумі 310578,26 грн., з квітня 2014 року по червень 2015 року на суму 933262,45 грн. в сумі 481152,66 грн., з травня 2014 року по червень 2015 року на суму 147574,58 грн. в сумі 96076,04 грн., з листопада 2014 року до червня 2015 року на суму 354151,95 грн. в сумі 168866,85 грн., з грудня 2014 року до червня 2015 року на суму 1899770,92 грн. в сумі 853536,58 грн., а також з січня 2015 року до червня 2015 року на суму 3278048,01 грн. в сумі 1334400,88 грн.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних втрат по періодах, суд встановив наступне.

Нарахування інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобовязань позивач здійснює на не чисту суму простроченого платежу, а ще й додає суму інфляційних втрат, нарахованих позивачем за попередній період, та, крім того, день фактичної сплати суми заборгованості включається в період часу, за який здійснюється нарахування інфляційних втрат.

Однак, відповідно до п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.2013 р. № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань.

Водночас, здійснене позивачем нарахування інфляційних втрат за період прострочки на суми інфляційних втрат, нарахованих у попередніх періодах прострочення, суперечить чинному законодавству, оскільки згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України боржник за весь час прострочення зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. А оскільки нараховані позивачем та заявлені до стягнення з відповідача інфляційні втрати у вказаних періодах не є основним боргом, відтак і нарахування інфляційних втрат на ці суми є безпідставним.

Враховуючи вищевикладене, а також заявлені позивачем періоди нарахування інфляційних втрат, суд здійснив розрахунок інфляційних втрат, згідно якого арифметично вірна їх сума, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 2119941,15 грн.:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
01.02.2014 - 31.10.5.001.187283363.911798678.91
01.11.2014 - 30.11.1.361.01928194.511512115.87
01.12.2014 - 31.12.7.661.03033105.831136633.49
01.03.2014 - 30.11.8.501.203264049.921564788.42
01.04.2014 - 31.12..451.212197851.641131114.09
01.01.2015 - 31.01..951.03120179.17671120.12
01.02.2015 - 30.06..151.365175197,50655190,65
01.05.2014 - 30.06..581.65196071.05243645.63
01.11.2014 - 30.06..951.477168930.48523082.43
01.12.2014 - 30.06.0.921.449852997.142752768.06
З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню.

Поряд з цим слід зазначити, що приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідачем у відзиві на позов був зроблений контррозрахунок заявлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, в якому при розрахунку пені відповідачем були зазначені суми оплат, що, за твердженням КП «Васильківтепломережа», не були враховані позивачем у здійсненому ним розрахунку.

Як вбачається з контррозрахунку відповідача, в останньому зазначені оплати в сумі 26744,01 грн. від 17.07.2014 р., в сумі 4649,63 грн. від 13.11.2014 р., в сумі 3118175,29 від 05.02.2015 р. та в сумі 119753,87 грн. від 03.03.2015 р.

Проте, факт здійснення оплат в сумі 26744,01 грн. 17.07.2014 р., в сумі 3118175,29 грн. 05.02.2015 р. та 119753,87 грн. 03.03.2015 р. належними та допустимими доказами в розумінні приписів ст.ст. 32, 34 ГПК України відповідачем не доведений, оскільки здійснення вказаних оплат не підтверджується наданими самим відповідачем до матеріалів справи Карткою рахунку: 631 за період з 01.01.2012 р. до 31.12.2015 р. та копіями банківських виписок і платіжних доручень.

Водночас, оплата в сумі 4649,63 грн., здійснена відповідачем 13.11.2014 р., була врахована позивачем у розрахунку пені за зобовязаннями січня 2014 року.

З урахуванням викладеного, контррозрахунок відповідача залишається поза увагою суду.

Окрім того, відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 50%.

Як зазначалося вище, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно зі ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, у тому числі, неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Поряд з цим, відповідно до згадуваної вище ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Також частиною другою ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зазначена стаття кореспондується з ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суд України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам.

Як вбачається із заявленого клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій (пені), останнім належними та допустимими доказами у розумінні приписів ст.ст. 33, 34 ГПК України не доведено суду наявності у спірному правовідношенні виняткових обставин, які є підставою для зменшення нарахованої позивачем пені.

Крім того, як наголошував Вищий господарський суд України, зокрема, в постановах від 11.04.2013 року у справі № 5023/5038/12, від 13.12.2012 року у справі 10/5026/1270/20, зазначення в мотивувальній частині рішення в обґрунтування висновків про особливості бюджетного фінансування державних установ та організацій - споживачів тепла, а також про наявність перед відповідачем заборгованості населення за спожиті послуги з теплопостачання, визнати законним і обґрунтованим не можна.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача в частині зменшення розміру нарахованої пені, у звязку з чим пеня підлягає стягненню з відповідача у заявленому позивачем розмірі.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

Стосовно розподілу судових витрат у даній справі слід зазначити наступне.

Згідно з приписами ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст. 49 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Васильківтепломережа» (08600, Київська обл., м. Васильків, вул. Декабристів, 60-А, код 31916457) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, Шевченківський р-н, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077 (чотири мільйони шістсот тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 1772348 (один мільйон сімсот сімдесят дві тисячі триста сорок вісім) грн. 32 коп. пені, 231256 (двісті тридцять одну тисячу двісті пятдесят шість) грн. 78 коп. 3% річних, 2119941 (два мільйони сто девятнадцять тисяч девятсот сорок одну) грн. 15 коп. інфляційних втрат, 130852 (сто тридцять тисяч вісімсот пятдесят дві) грн. 75 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 12.04.2016 р.

Суддя В.М. Бабкіна