КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Справа№ 910/17109/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: Кулініч А.П. - за дов.

від відповідача: Карпуніна О.В. - за дов.

від третіх осіб -1, -3: не з'явилися

від третьої особи-2: Дранчук І.Я. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» від імені та в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Волков Олександр Юрійович

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2015

у справі №910/17109/15 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» від імені та в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Волков Олександр Юрійович

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс»

треті особи: 1) ОСОБА_6;

2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Дженерал Сістем»;

3) Приватне підприємство «Виробничо-комерційна фірма «Інтар»

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» від імені та в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Волков Олександр Юрійович (далі, позивач або Банк) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» (далі, відповідач), третя особа ОСОБА_6 (далі, третя особа-1) про визнання недійсним нікчемного Договору про відступлення права вимоги від 19.03.2015, що укладений між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» за кредитним договором №10510-45.1-14-2 від 29.01.2014 з усіма діючими змінами та доповненнями до нього; зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» повернути в натурі у власність Банку право вимоги за кредитним договором №10510-45.1-14-2 від 29.01.2014 до гр. ОСОБА_6; визнання за Банком права вимоги до гр. ОСОБА_6 за кредитним договором №10510-45.1-14-2 від 29.01.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Дженерал Сістем» як третю особу-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (далі, третя особа-2) та Приватне підприємство «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» як третю особу-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (далі, третя особа-3).

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Договір відступлення права вимоги від 19.03.2015, укладений між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс», є нікчемним з підстав, визначених пунктом 1 та пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому має бути визнаний недійсним та, як наслідок, застосовано наслідки недійсності такого нікчемного правочину.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 у справі №910/17109/15 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивоване відсутністю передбачених законом підстав для визнання Договору про відступлення права вимоги від 19.03.2015 недійсним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» від імені та в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Волков Олександр Юрійович звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 у справі №910/17109/15 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

За твердженнями скаржника Договір про відступлення права вимоги від 19.03.2015 є нікчемним в силу вимог частини 1 статті 36 та пунктів 1, 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Про нікчемність Договору про відступлення права вимоги, як зазначає апелянт, свідчить те, що Банк не отримав грошові кошти від покупця на виконання умов Договору про відступлення права вимоги від 19.03.2015, що свідчить про безоплатність відчуження права вимоги за кредитним договором; Банк відмовився від власних майнових вимог до боржника у розмірі 14 441 353,55 грн. на користь відповідача; відповідач отримає задоволення своїх вимог не від Банку, а за рахунок кредитної заборгованості; відповідач отримав переважне право на укладення Договору про відступлення права вимоги; вартість права вимоги за кредитним договором безпідставно була зменшена на суму 3 589 803,57 грн., про що свідчить звіт ТОВ «Торговий Дім «Ріелтер-Україна» від 20.06.2015 про оцінку права вимоги боргових зобов'язань, що належить Банку згідно кредитного договору №10510-45.1-14-2 від 29.01.2014.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями апеляційну скаргу позивача у справі №910/17109/15 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2016 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 18.02.2016.

16.02.2016 представник третьої особи-2 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення щодо апеляційної скарги Банку, у яких просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

17.02.2016 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 у справі №910/17109/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Представник третьої особи-2 18.02.2016 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі №910/17109/15 про визнання недійсним нікчемного правочину до вирішення Київським апеляційним адміністративним судом справи №826/22869/15 про визнання протиправним та скасування рішення (повідомлення) про визнання правочину нікчемним та зобов'язання не застосовувати наслідки визнання правочину нікчемним.

Зазначене клопотання мотивоване тим, що в якості визнання нікчемним оскаржуваного договору про відступлення права вимоги апелянт надав суду лист вих.№4715/16 від 05.06.2015 про визнання нікчемним Договору про відступлення права вимоги від 19.03.2014, а також лист вих. №7772/16 від 01.09.2015. Зазначеним листами по суті оформлене рішення Банку про визнання нікчемним Договору про відступлення права вимоги. Водночас, предметом спору в адміністративній справі №826/22869/15 є скасування рішення Банку про визнання нікчемним вказаного договору, а тому прийняття рішення Київським апеляційним адміністративним судом у справі №826/22869/15 вплине на всебічний та об'єктивний розгляд Київським апеляційним господарським судом справи №910/17109/15.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2016 у зв'язку з неявкою у судове засідання представників позивача та третіх осіб -1, -3 розгляд справи відкладено на 15.03.2016, вирішення клопотання третьої особи-2 про зупинення провадження у справі відкладено до наступного судового засідання.

14.03.2016 представник третьої особи-3 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення щодо апеляційної скарги, у яких просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 у справі №910/17109/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» - без задоволення.

У судовому засіданні, призначеному на 15.03.2016, представник третьої особи-2 заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи та подав клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2016 продовжено строк вирішення спору, розгляд справи відкладено на 29.03.2016.

25.03.2016 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги Банку, у яких зазначив, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2016 у справі №826/22869/15, яка набрала законної сили з моменту проголошення, визнано протиправним та скасовано рішення (повідомлення) про визнання нікчемним спірного договору про відступлення права вимоги, оформлене листами №4715/16 від 05.06.2015 та №7772/16 від 01.09.2015. Зазначене, як вказує відповідач, спростовує позовні вимоги позивача про визнання недійсним нікчемного спірного договору та необхідність застосування наслідків його недійсності та виключає можливість їх задоволення.

У судовому засіданні 29.03.2016 представник третьої особи-2 подав заяву, у якій просив залишити клопотання про зупинення провадження у справі, подане до суду 18.02.2016, без розгляду.

Враховуючи подану третьою особою-2 заяву та з огляду на те, що зазначені третьою особою-2 у клопотанні про зупинення провадження у справі підстави для зупинення відпали разом з прийняттям Київським апеляційним адміністративним судом постанови від 17.03.2016 у справі №826/22869/15, клопотання третьої особи-2 про зупинення провадження у справі залишено судом без розгляду.

Представники третіх осіб -1, -3 у судове засідання, призначене на 29.03.2016, не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Оскільки у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення третіх осіб -1, -3 про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштових відправлень та з огляду на те, що неявка їх представників не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників третіх осіб -1, -3.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Представники відповідача та третьої особи-2 у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача, просили залишити оскаржуване рішення суду без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, 19.03.2015 між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» укладено Договір відступлення права вимоги (далі, Договір), відповідно до умов якого Первинний кредитор (Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь») передає, а Новий кредитор (ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс») приймає в повному обсязі права Первинного кредитора як кредитора, що виникли на підставі Кредитного договору від 29.01.2014 №10510-45.1-14-2 з усіма діючими частинами та доповненнями до нього, укладеного між Банком та ОСОБА_6, а саме: право вимоги погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та можливих штрафних санкцій, а Новий кредитор зобов'язується оплатити таке відступлене Первісним кредитором право вимоги на умовах і в порядку, визначених Договором відступлення.

Право вимоги на дату укладання вказаного Договору, тобто на 19 березня 2015 року, визначено сторонами у розмірі 10 851 549,98 грн., в тому числі заборгованість за кредитним договором - 9 300 000,00 грн. та нараховані проценти -1 551 549,98 грн.

Також, 19.03.2015 ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» та ПП «ВКФ «Інтар» уклали договір про відступлення права вимоги, що виникло на підставі Кредитного договору від 29.01.2014 №10510-45.1-14-2 з усіма діючими змінами та доповненнями до нього, укладеного між Банком та ОСОБА_6 на тих же умовах що і договір від 19.03.2015, який укладений між Банком та ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс».

Водночас, постановою Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року №190 ПАТ «Банк «Київська Русь» віднесено до категорії неплатоспроможних, у зв'язку з чим, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.03.2015 №61 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова О.Ю. з 20.03.2015.

В подальшому, 15.06.2015 ПП «ВКФ «Інтар» та ТОВ «Дженерал Сістем» уклали Договір про відступлення права вимоги, що виникло на підставі Кредитного договору від 29.01.2014 №10510-45.1- 14-2 з усіма діючими змінами та доповненнями до нього. Виконання зобов'язань за вказаним Договором підтверджується Актом від 26.06.2015.

На підставі постанови Правління Національного банку України №460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» від 16.07.2015 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 липня 2015 року №138 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Волкова О.Ю. строком на 1 рік з 17 липня 2015 року по 16 липня 2016 року включно.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Пунктом 8 частини 2 статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що на виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку (пункт 17 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

За змістом частини 1 статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду.

За змістом частини 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Таким чином, Уповноважена особа наділена правом перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних.

Разом з тим, за змістом наведених норм, дане право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину, тобто самого по собі твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно у даному випадку нівелюється протилежним твердженням іншої сторони про дійсність правочину.

Як зазначає позивач, за результатами перевірки правочинів Уповноважена особа Фонду Волков О. Ю. дійшов висновку про нікчемність Договору про відступлення права вимоги від 19.03.2015 з підстав порушення ПАТ «Банк «Київська Русь» пунктів 1, 3, 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме: укладенням цього правочину Банк до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, Банк уклав правочин, умови якого передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку та відмовився від власних майнових вимог до ОСОБА_6 в сумі 3 589 803,57 грн. при укладенні Договору про відступлення права вимоги від 19.03.2015.

Як встановлено частиною 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині 2 статті 38 названого Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Наведені вимоги щодо повноважень Уповноваженої особи Фонду відображено і в Положенні про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2 (далі, Положення ).

В пункті 1.20 Положення визначено, що Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію направляє письмове повідомлення про нікчемність правочину (у тому числі договору) контрагенту за таким правочином (у тому числі договором) із посиланням на відповідну норму закону, у якій зазначені підстави нікчемності. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, визначених у пункті 1.18 цієї глави, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Так, на підставі висновків перевірки позивачем було надіслано ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» повідомлення від 05.06.2015 №4715/16 про нікчемність Договору про відступлення права вимоги з посиланням на пункти 1, 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та запропоновано відповідачу в строк до 15.06.2015 в добровільному порядку погодити та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

Також, 01.09.2015 Банк направив на адресу відповідача лист №7772/16, у якому зазначив, що у повідомленні про нікчемність договору №4715/16 від 05.06.2015 була помилково зазначена невірна дата укладання нікчемного договору - «19 березня 2014 року», у зв'язку з чим просив вважати вірною дату «19 березня 2015 року».

Як зазначає позивач, вимоги Банку, зазначені у повідомленні про нікчемність Договору про відступлення права вимоги від 19 березня 2015 року, відповідачем не виконані, у зв'язку з чим він звернувся до суду з позовом про визнання недійсним такого договору та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі статей 202, 203, 215, 216 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Банку з огляду на наступне.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 Цивільного кодексу України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 визначено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За змістом частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним (пункт 2.5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Як уже зазначалося, позивач як на підставу нікчемності спірного правочину посилається на пункти 1, 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». На виконання вимог статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Банком було надіслано ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс» повідомлення від 05.06.2015 №4715/16 та від 01.09.2015 №7772/16 про нікчемність Договору про відступлення права вимоги з посиланням на пункти 1, 7 частини З статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як вбачається із матеріалів справи, рішення (повідомлення) Уповноваженої особи Фонду про визнання нікчемним Договору про відступлення права вимоги від 19.03.2015 з підстав, передбачених пунктами 1, 7 частини З статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оформлене листами від 05.06.2015 №4715/16 та від 01.09.2015 №7772/16, та покладене в обґрунтування заявленого Банком у даній справі позову, було предметом оскарження до адміністративного суду.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 у справі №826/22869/15, яка набрала законної сили з моменту її проголошення, визнано протиправним та скасовано рішення (повідомлення) про визнання нікчемним спірного Договору про відступлення права вимоги від 19.03.2015, оформлене листами від 05.06.2015 №4715/16 та від 01.09.2015 №7772/16.

У вказаній постанові адміністративний суд зазначив, що укладаючи Договір про відступлення права вимоги від 19.03.2015, сторонами було дотримано всіх вимог статті 203 Цивільного кодексу України, встановлених для даного виду правочинів. Банком, як суб'єктом владних повноважень, не доведено жодними належними та допустимими доказами правомірність рішення (повідомлення) про визнання нікчемним Договору про відступлення права вимоги від 19.03.2015, укладеного між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Ніко Фінанс», оформленого листами від 05.06.2015 №4715/16 та від 01.09.2015 №7772/16, з огляду на що воно підлягає скасуванню як протиправне.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, факт протиправності та скасування рішення (повідомлення) про визнання нікчемним Договору про відступлення права вимоги від 19.03.2015, оформленого листами від 05.06.2015 №4715/16 та від 01.09.2015 №7772/16 підтверджується постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 у справі №826/22869/15 та не підлягає повторному доказуванню.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, рішення в адміністративній справі №826/22869/15 не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі - №910/17109/15, не можуть йому суперечити.

Враховуючи вищевикладене, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 у справі №826/22869/15 встановлено факт протиправності та скасування рішення (повідомлення) про визнання нікчемним Договору про відступлення права вимоги від 19.03.2015, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним спірного Договору про відступлення права вимоги від 19.03.2015 як нікчемного з підстав, визначених пунктами 1, 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Водночас, колегія суддів зазначає, що посилання позивача у апеляційній скарзі на відсутність в силу імперативності положень частини 1 та 3 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у Голови правління Братко В.І. будь-яких повноважень стосовно вчинення правочинів (договорів) 19 березня 2015 року, у зв'язку з прийняттям рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.03.2015 №61, яким запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова О.Ю., є безпідставними та спростовуються наступним:

Відповідно до частини 1, 3 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, чинній станом на 19.03.2015, з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними.

Як вбачається зі змісту Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.03.2015 №61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» тимчасову адміністрацію запроваджено у Банку строком на три місяці з 20 березня 2015 року по 19 червня 2015 року включно; Уповноважена особа Фонду приступає до виконання обов'язків 20 березня 2015 року.

Таким чином, процедура виведення Банку з ринку розпочалась фактично з 20 березня 2015 року. Це був перший день запровадження тимчасової адміністрації, а також перший день повноважень Волкова О.Ю. в якості Уповноваженої особи Фонду на проведення тимчасової адміністрації у Банку. В цей же день (20.03.2015) фактично припинились всі повноваження органів управління Банку та органів контролю. Згідно з Витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 19.03.2015 керівником Банку був Братко В.І.. Отже, Братко В.І. станом на 19.03.2015 мав усі повноваження на підписання спірного Договору про відступлення права вимоги.

Зі змісту позовної заяви також вбачається посилання Банку на пункт 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підставу для визнання нікчемним Договору, відповідно до якого правочин неплатоспроможного банку є нікчемним у випадку якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від ЗВИЧАЙНИХ (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

За твердженнями позивача станом на дату укладення нікчемного договору про відступлення права вимоги, тобто станом на 19.03.2015, заборгованість ОСОБА_6 за кредитним договором була значно більше - 14 441 353,55 грн. Вартість права вимоги підтверджується Звітом від 19.06.2015 про оцінку права вимоги боргових зобов'язань, що належать ПАТ «Банк «Київська Русь» згідно з кредитним договором №10510-45.1-14-1 на відкриття відкличної не відновлювальної кредитної лінії від 29.01.2014 з усіма договорами про внесення змін, які діють між ПАТ «Банк «Київська Русь» та громадянином ОСОБА_6 (далі, Звіт; том 1, а.с. 213-301), згідно якого вартість об'єкта оцінки складає 14 441 353,55 грн., у той час, як згідно Договору про відступлення права вимоги становить 10 851 549,98 грн.

Як встановив Київський апеляційний адміністративний суд у постанові №826/22869/15 рішення Уповноваженої особи Фонду про нікчемність Договору відступлення права вимоги, оформлене листами від 05.06.2015 №4715/16 та від 01.09.2015 №7772/16, не містить посилань на порушення ПАТ «Банк «Київська Русь» вимог пункту 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Водночас, оцінюючи посилання позивача на пункт 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на яку посилається позивач, нікчемність правочинів, перевірку яких здійснює уповноважена особа Фонду ставиться в залежність від звичайної вартості товарів, та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами у договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20%.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У пункті 2.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11 визначено, що звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачуються за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні. Доведення рівня таких цін покладається на особу, яка заявила вимогу про відшкодування вартості майна.

Поняття звичайних цін наведено у пункту 14.1.71. статті 14 Податкового кодексу, відповідно до якого звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Об'єктом відчуження за Договором відступлення права вимоги є безпосередньо право вимоги.

Виходячи з вищенаведених правових норм, звичайною ціною на такий актив банку, як право вимоги за кредитним договором є ціна, яка склалась на ринку подібних операцій у відповідний час у конкретному регіоні.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ціна, погоджена сторонами договору про відступлення права вимоги, не відповідає рівню звичайних цін на подібні права вимоги, які діяли станом на дату укладання цього договору.

Таким чином, «звичайною» у даному випадку є ціна, яка погоджена сторонами Договору про відступлення права вимоги.

Посилання позивача на Звіт як на документ, яким підтверджується нікчемність Договору, є безпідставними, оскільки вказаний Звіт датовано 19.06.2015, тобто як на момент укладення спірного Договору, так і на момент визнання його нікчемним згідно рішення Уповноваженої особи Фонду - його не існувало, у зв'язку з чим посилання на нього позивача є недоцільним. Крім того, як вбачається із наданого позивачем Звіту, метою проведеної оцінки було визначення ринкової вартості об'єкту для прийняття виключно управлінських рішень.

Отже, посилання позивача на те, що Банк, уклавши Договір відступлення права вимоги, здійснив відчуження майна (майнових прав), за ціною, нижчою від звичайної, що зазначено у пункті 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину, є безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи.

Твердження Банку з приводу того, що грошові кошти на виконання Договору про відступлення права вимоги йому не надходили, оскільки у платіжному дорученні №1 від 19.03.2015, за яким відповідач здійснив перерахування коштів у розмірі 10 851 549,98 грн. на рахунок позивача, вказано невірне призначення платежу: «Оплата зг.дог. Відступлення права вимоги від 18.03.2015», є безпідставними, оскільки у матеріалах справи міститься лист від 02.09.2015 вих.№1-02/09 (том 1, а.с. 208) з відміткою Банку про прийняття, згідно якого відповідачем внесені виправлення до цільового призначення платежу за платіжним дорученням №1 від 19.03.2015 та зазначено вірну Дату договору відступлення права вимоги: «Оплата зг.дог. Відступлення права вимоги від 19.03.2015 р. Без ПДВ». Крім того, колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції заперечення щодо отримання Банком коштів згідно Договору про відступлення права вимоги позивачем не висувались.

Таким чином, Договір про відступлення права вимоги відповідає вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, встановленим для такого виду правочинів, а обставини, які згідно з пунктами 1, 3, 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою до визнання договорів нікчемними, відсутні. З огляду на це, позовні вимоги Банку про визнання недійсним нікчемного договору та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» від імені та в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Волков Олександр Юрійович є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» від імені та в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Волков Олександр Юрійович на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 у справі №910/17109/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2015 у справі №910/17109/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/17109/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко