ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

07 квітня 2016 р. Справа № 902/228/16

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Сидоренко О.О.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1 (директор),

у відсутності представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницьке спеціалізоване підприємство "Рембудзв'язок" (вул. Сабарівська, 11, м. Вінниця, 21037)

до: товариства з обмеженою відповідальністю "Будметалпром" (вул. Леніна, 130/3, м. Тульчин, Вінницька область, 23600)

про стягнення 13318 грн 58 коп.,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінницьке спеціалізоване підприємство "Рембудзв"язок" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Будметалпром" про стягнення 13318 грн 58 коп.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 23.03.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/228/16 з призначенням її до розгляду.

В судовому засіданні 07.04.2016р. представник позивача заявлений позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому та надані суду докази.

Натомість відповідач правом участі в судовому засіданні не скористався, хоча завчасно та належним чином повідомлявся про судовий розгляд справи ухвалою суду від 23.03.2016 року, яка надсилалась йому рекомендованою кореспонденцією. Відтак його процесуальна позиція щодо заявленого позову суду невідома.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Ухвалу суду від 23.03.2016р. надіслано відповідачу за адресою, що значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Як свідчить витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, відповідач був обізнаний про наявність спору в суді ще 05.04.2016р., а тому суд при прийнятті рішення по справі виходить з того, що останній мав достатньо часу для того, щоб подати необхідні докази по справі та сформулювати свою процесуальну позицію відносно даного спору.

За таких обставин, суд вважає відповідача належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

23.10.2012р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницьке спеціалізоване підприємство "Рембудзв"язок" (підрядник, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Будметалпром" (замовник, відповідач) укладено договір підряду №50 (Договір, а.с. 11-14), відповідно до п. 1.1 якого підрядник зобовязується виконати роботи по улаштуванню проколу методом горизтального направлення буріння (ГБН) в м. Тульчин Вінницької області, а саме: довжиною 14 м та затягнути в нього металевий футляр д.300 мм, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити ці роботи на умовах договору.

Згідно із п. 2.1 Договору сторони домовилися, що загальна вартість робіт за договором у відповідності до розрахунку договірної ціни (додаток №1) складає 15000,00 грн, крім того ПДВ (20%) 3000,00 грн. Вартість разом з ПДВ - 18000,00 грн.

Відповідно до п.п. 3.1.1, 3.1.2, 3.1.3 Договору розрахунки за договором між замовником та підрядником здійснюються безготівковим платежем вказаним нижче чином: замовник перераховує підряднику аванс в розмірі 40% від вартості договору згідно виставленого підрядником рахунку. Остаточний розрахунок за фактично виконанні роботи здійснюється протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання та скріплення печатками актів виконаних робіт (КБ-2в) та довідки про вартість виконаних робіт (КБ-3), які являються основою для проведення розрахунків між сторонами.

Замовник протягом 3 (трьох) робочих днів з дня отримання акту здачі-приймання робіт, надає підрядникові підписаний акт здачі-приймання робіт або мотивовану відмову в прийнятті робіт (п. 5.3 Договору).

Згідно наявного в матеріалах справи протоколу узгодження договірної ціни на виконання комплексу робіт по улаштуванню проколу методом горизонтального направленого буріння (ГНБ) в м. Тульчин Вінницької області (додаток №1 до Договору) вартість робіт становить 18000 грн (а.с. 15).

Як встановлено судом, на виконання взятих на себе зобов'язань по виконанню робіт по улаштуванню проколу методом горизонтального направленого буріння (ГНБ) в м. Тульчин Вінницької області позивач виконав, а відповідач без будь-яких зауважень прийняв підрядних робіт на загальну суму 18000 грн, що стверджується скріпленим підписами та печатками сторін актом приймання виконаних підрядних робіт №1 за жовтень 2012р. та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за жовтень 2012 року (а.с. 16-18).

Натомість відповідач свої зобов'язання щодо оплати виконаних позивачем робіт згідно вищевказаного акту виконав частково, сплативши суму коштів в розмірі 11000 грн, що підтверджується наявними у справі банківським виписками (а.с. 18-22).

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, у відповідача перед позивачем, виникла заборгованість по оплаті виконаних робіт в сумі 7000 грн.

Наведенні вище обставини в їх сукупності, стали підставою для звернення позивача з позовом до суду про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості згідно договору підряду.

Беручи до уваги встановлені обставини, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Зі змісту укладеного між сторонами договору №50 від 23.10.2012р. вбачається, що він за правовою природою є договором підряду, а, відтак, правовідносини, які виникли у зв'язку з його виконанням регулюються положеннями глави 61 Цивільного кодексу України.

Згідно із частинами 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до частини 1 статті 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Згідно з частиною 1 статті 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

У відповідності до ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з викладеного, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 7000 грн. правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача про стягнення з відповідача 681 грн 74 коп. 3% річних та 5636 грн 84 коп. інфляційних втрат, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних є правомірними, оскільки відповідають умовам чинного законодавства.

Як встановлено судом та передбачено п. 3.1.3 Договору остаточний розрахунок за фактично виконані роботи здійснюється протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання та скріплення печатками актів виконаних робіт (КБ-2в) та довідки про вартість виконаних робіт (КБ-3), які являються основою для проведення розрахунків між сторонами. Оскільки акт виконаних робіт (КБ-2в) та довідку про вартість виконаних робіт (КБ-3) було підписано 24.10.2012р., строк виконання зобов"язання з оплати робіт настав 01.11.2012р., відтак наявні правові підстави для нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Суд, надаючи оцінку правильності визначеним позивачем періодам нарахування 3% річних з урахуванням положень положень п. 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" та змісту п. 3.1.3 Договору, згідно із яким остаточний розрахунок за фактично виконані роботи здійснюється протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання та скріплення печатками актів виконаних робіт (КБ-2в) та довідки про вартість виконаних робіт (КБ-3), встановив, що вказані періоди нарахування 3% річних позивачем визначено невірно.

Зокрема, детально досліджуючи наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд встановив, що позивачем помилково у кожний період прострочення заборгованості включався останній день, у який відбувалася проплата. Проте враховуючи положення пункту 1.4 викладеної вище постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", день у який відбувається оплата заборгованості не вважається днем прострочення заборгованості. Тому, суд самостійно здійснив обрахунок 3% річних виходячи із вказаних позивачем періодів за виключенням дня проплати.

Таким чином, судом визначено наступні періоди нарахування 3% річних: з 16.03.2013р. по 14.04.2013р. з суми заборгованості 12000 грн; з 15.04.2013р. по 03.07.2013р. з суми заборгованості 10000 грн; з 04.07.2013р. по 24.09.2013р. з суми заборгованості 9000 грн; з 25.09.2013р. по 19.12.2013р. з суми заборгованості 8000 грн; з 20.12.2013р. по 16.03.2016р. з суми заборгованості 7000 грн.

Відтак здійснивши обрахунок 3% річних у правильних періодах за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", суд визначив їх в розмірі 683 грн 92 коп., який в сукупності є більшим ніж той, який заявлений позивачем (681 грн 74 коп.), однак враховуючи те, що в даному випадку підстав, визначених п.2 ч.1 ст.83 ГПК України, для виходу за межі позовних вимог у суду немає, до стягнення підлягають 3% річних саме у заявленому позивачем розмірі. При цьому, судом при нарахуванні 3% річних взято за основу початок періоду їх нарахування з 16.03.2013р., враховуючи те, що в даному випадку підстав для виходу за межі позовних вимог у суду немає.

Поряд з цим суд визначаючи період розрахунку інфляційних втрат також враховує п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 року, в якому зазначається, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Однак, позивачем при нарахуванні інфляційних вказано вибірково періоди нарахування інфляційних втрат, тоді як необхідно, з урахуванням вищевказаного, було вказати період з моменту виникнення прострочення заборгованості (01.11.2012р.) до моменту звернення з позовом до суду, тобто за весь час прострочення (з 01.11.2012р. (враховуючи часткові проплати) по 16.03.2016р.).

Здійснивши обрахунок інфляційних втрат у правильних періодах за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", суд визначив їх в сумі 5760 грн 18 коп., однак враховуючи те, що в даному випадку підстав, визначених п.2 ч.1 ст.83 ГПК України, для виходу за межі позовних вимог у суду немає, до стягнення підлягають інфляційні втрати в розмірі заявленому позивачем (5636 грн 84 коп.).

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницьке спеціалізоване підприємство "Рембудзв'язок" про стягнення заборгованості за виконані підрядні роботи обґрунтованими та такими, що підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а відтак підлягають задоволенню судом в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Будметалпром" (вул. Леніна, 130/3, м. Тульчин, Вінницька область, 23600, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницьке спеціалізоване підприємство "Рембудзв'язок" (вул. Сабарівська, 11, м. Вінниця, 21037, ) 7000 грн основного боргу, 5636 грн 84 коп. інфляційних втрат, 681 грн 74 коп.- 3% річних та 1378 грн витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомлення про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 12 квітня 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (вул. Леніна, 130/3, м. Тульчин, Вінницька область, 23600)