ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р. Справа № 922/6560/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №01-42юр/3207 від 30.04.2015 року.

відповідача - ОСОБА_2, паспорт МН675770 від 20.05.2004 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Наш дім-2011" (вх. № 683 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 15 лютого 2016 року по справі №922/6560/15

за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків

до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Наш дім-2011", м. Харків

про стягнення 12384,05 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.02.2016 року по справі № 922/6560/15 (суддя Доленчук Д.О.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Наш дім-2011" на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" суму заборгованості за електричну енергію в розмірі 1478,46 грн. (де 1232,05 грн. - тарифна складова та 246,41 грн. - ПДВ 20%). Стягнуто з Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Наш дім-2011" на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" суму 3% річних у розмірі 21,46 грн., пеню у розмірі 310,61 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1218,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Наш дім-2011" звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 15.02.2016 року по справі № 922/6560/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Акціонерної компанії "Харківобленерго" у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що скаржником в апеляційній скарзі не спростовано обставини, які встановлено судом першої інстанції, не доведено порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. Просить рішення господарського суду Харківської області від 15.02.2016 року по справі №922/6560/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 15.09.2010 року між Акціонерною компанією «Харківобленерго» (постачальник - позивач у справі) та ОСББ «Наш дім-2011» (споживач - відповідач у справі) було укладено договір про постачання електричної енергії №4-2190С, відповідно до умов якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, з дозволеною потужністю, зазначеною у додатку №3.1 «Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію» до цього договору, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невідємними частинами (розділ 1 договору).

Умовами пункту 2.1. договору передбачено, що під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що необумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України, Правилами користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ), Правилами улаштування електроустановок (далі ПУЕ), іншими нормативними документами.

Відповідно до умов підпункту 2.3.3. договору споживач зобов'язується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії та інші нарахування згідно з умовами додатку №2 "Порядок розрахунків". Здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно вимог ПКЕЕ та додатком №4а "Порядок розрахунків за перетікання реактивної електричної енергії" (підпункт 2.3.4 договору).

За внесення платежів, передбачених пунктом 2.3.3 2.3.4 цього договору, з порушенням термінів, визначених додатком №2 "Порядок розрахунків", споживач сплачує суму боргу з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення платежу, 3% річних та індексу інфляції. Сума пені нараховується споживачу з першого дня прострочення платежу, який повинен бути здійснений споживачем в термін, встановлений в додатку № 2 "Порядок розрахунків", до дня ліквідації заборгованості включно та зазначається в рахунку окремим рядком (пункт 4.2.1 договору).

Договір набуває чинності з дня підписання і укладається на строк до 31.12.2010. Відповідно до пункту 9.4 договір вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Будь-яких доказів щодо припинення або розірвання договору матеріали справи не містять, в наслідок чого він є діючим до сьогоднішнього часу.

Відповідач в порушення умов договору зобовязання щодо повної та своєчасної оплати належним чином не виконав, вартість поставленої електричної енергії позивачу не сплатив.

У звязку з тим, що відповідачем не вчинено дії по погашенню суми заборгованості за поставлену електричну енергію, позивач був змушений звернутися до господарського суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Предметом розгляду по даній справі є стягнення грошових коштів за неналежне виконання відповідачем договірних зобовязань по договору.

Так, під час звернення позивач просив суд стягнути заборгованість за період з травня по жовтень 2015 року у сумі 12716,12 грн.

Враховуючи, що відповідач частково розрахувався за спожиту електричну енергію, позивач зменшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з зобовязаного контрагента суму заборгованості в розмірі 1810,53 грн., яка складається із суми заборгованості за жовтень 2015 року в сумі 1478,46 грн., 3% річних в сумі 21,46 грн. та пені в сумі 310,61 грн.

Заява про зменшення позовних вимог прийнята до розгляду, у звязку з чим справа була розглянута місцевим судом з її урахуванням.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі укладеного між ними договору про постачання електричної енергії.

Відповідно до статі 275 Господарського кодексу України встановлено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енерго-постачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається (частина 2 статті 275 Господарського кодексу України).

Згідно до частини 6 статті 276 Господарського кодексу України, розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про електроенергетику», споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватись вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії. Безпечну експлуатацію енергетичних установок споживача та їх належний технічний стан забезпечує сам споживач. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною і тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно Закону України "Про електроенергетику" від 16.10.1997 року № 575/97- та "Правил користування електричною енергією", затверджених постановою Національної комісії з питання регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 року № 28 (зі змінами та доповненнями) договір є основним документом, який регламентує відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обовязків сторін.

Відповідно до статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З умов договору (розділ 2 договору) вбачається, що договору споживач зобов'язується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії та інші нарахування згідно з умовами додатку №2 "Порядок розрахунків". Здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно вимог ПКЕЕ та додатком №4а "Порядок розрахунків за перетікання реактивної електричної енергії" (підпункт 2.3.3 договору).

Так, згідно з пункту 5 додатку №2 остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі виставленого Постачальником електричної енергії рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії, визначеного за показами розрахункових засобів обліку (або розрахунковим шляхом).

Для проведення остаточного розрахунку споживач протягом 3 робочих днів з дня закінчення розрахункового періоду повинен отримати в розрахунковому відділенні відповідного РВЕ або у відділі розрахунків з юридичними особами СО «Харківенергозбут» рахунок на оплату електричної енергії. Цей рахунок має бути оплачений споживачем протягом 5 операційних днів з дня його отримання.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів в порядку статті 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про здійснення відповідачем належної оплати вартості поставленої електричної енергії за жовтень 2015 року в сумі 1478,46 грн.

Беручи до уваги те, що відповідач в повному обсязі не виконав покладені на нього грошові зобов'язання (в частині оплати заборгованість за договором у жовтні 2015 року), позовні вимоги визнаються колегією судів обґрунтованими, доведеними та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції.

Згідно статті 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Господарський Кодекс України у імперативному порядку встановлює, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами (частина 1 статті 229 ГК України).

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного Кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Згідно пункту 4.2.1 договору за внесення платежів, передбачених пунктом 2.3.3 2.3.4 цього договору, з порушенням термінів, визначених додатком №2 "Порядок розрахунків", споживач сплачує суму боргу з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення платежу /…/. Сума пені нараховується споживачу з першого дня прострочення платежу, який повинен бути здійснений споживачем в термін, встановлений в додатку № 2 "Порядок розрахунків", до дня ліквідації заборгованості включно та зазначається в рахунку окремим рядком.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 310,61 грн. за невиконання останнім покладених на нього договірних зобовязань у жовтні 2015 року.

Колегія суддів здійснивши перерахування суми пені, з урахуванням встановленого договором строку оплати за поставлену електричну енергію, а також періоду прострочення оплати, відповідно до вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, дійшла висновку щодо правомірного висновку суду першої інстанції про стягненню з відповідача суми пені в розмірі 310,61 грн.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зауважити, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Розглядаючи вимоги про стягнення 3% річних, суд попередньої інстанцій дослідив наданий позивачем розрахунок суми, встановив вірний період за який вказана сума повинна нараховуватись, що є беззаперечним дотриманням судом першої інстанції вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

У звязку з чим, місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача річних в сумі 21,46 грн.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції заявник зазначив, що станом на дату винесення оскаржуваного рішення суду, борг є повністю сплаченим, про що свідчить акти звіряння розрахунків та платіжні доручення, які 05.04.2015 року були надані для доручення до матеріалів справи.

На підтвердження того, що додаткові докази не могли бути надані суду першої інстанції, відповідач послався на те, що ним не були отримані ухвали суду, що унеможливило участь представника відповідача у розгляді справи та, відповідно, подачу суду будь-яких доказів.

За правовим навантаженням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року вбачається, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно роз'яснень пленуму Вищого господарського суду України викладених в пункті 1 постанови від 23.03.2012 року Про судове рішення, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Тобто, за вимогами процесуального законодавства рішення є законним лише тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Кожній стороні надано можливість нарівні з протилежною стороною користуватися всіма відповідними процесуальними правами та механізмами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Strizhak v. Ukraine (no. 72269/01, 8 November 2005).

У відповідності до статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК).

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою місцевого господарського від 28.12.2015 року прийнято позовну заяву АК «Харківобленерго» до провадження, розгляд справи №922/6560/15 призначено на 14.01.2016 року, зобовязано відповідача надати суду відзив на позовну заяву і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.01.2016, від 02.02.2016 року в зв'язку з неявкою представника відповідача відкладено розгляд справи, зобовязано сторони виконати вимоги ухвал суду.

Проте, відповідач вимоги ухвал суду (від 28.12.2015 року, від 14.01.2016 року, від 02.02.2016 року) не виконав, витребувані документи, необхідних для розгляду справи не надав, свого представника в судові засідання не направив.

Як свідчать матеріали справи, ухвали суду першої інстанції були відправлені сторонам за адресами, зазначеними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Крім того, відповідач додатково повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом опублікування на сайті «Судова влада» відповідного повідомлення, яке містило всі відомості щодо руху справи та дату наступного судового засідання (а.с. 116, том 1).

Таким чином, судом першої інстанції дотримані норми процесуального права про права та обов'язки сторін у судовому процесі. Порушення норм процесуального права, на які вказує скаржник, відсутні.

Як вказано в пункті 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2010 року №01-08/140 у разі не подання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами

У звязку з відсутністю будь-яких пояснень відповідача по суті спору, господарський розглянув справу за наявними у ній доказами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Зі змісту наведеної статті вбачається, що за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що зібрані місцевим господарським судом і покладені в основу рішення цього суду.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд

апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

При цьому питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів має вирішуватися з урахуванням припису частини першої статті 101 ГПК України, за яким додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Приймаючи додаткові докази, суд апеляційної інстанції має викладати мотивувальну частину своєї постанови із зазначенням відповідного обґрунтування заявником неможливості їх подання суду першої інстанції та з оцінкою апеляційною інстанцією такого обґрунтування.

Зазначена позиція викладена і в пункті 32 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 18.03.2008 року № 01-8/164 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2007 році".

Водночас, якщо прийняте рішення судом першої інстанції є по суті законним та обґрунтованим, то саме лише подання до суду апеляційної інстанції додаткових доказів, не може вважатися підставою для скасування процесуального документа.

Так, надані скаржником на підтвердження своєї позиції оригінали платіжних документів за 2015 рік, копії листів ОСББ до АК «Харківобленерго», копію рахунку за квітень 2015 року, копію акту звіряння розрахунків станом на 01.03.2016 року, копію рахунку на підключення №04-2714017С від 30.07.2015 року, копію повідомлення про припинення подачі електроенергії не можуть свідчити про не обґрунтованість судового рішення, оскільки дані документи були подані до суду апеляційної інстанції під час повторного перегляду даної справи та не були досліджені під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції скаржник не обґрунтував неможливість подання доказів до суду першої інстанції.

За викладених обставин у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для скасування рішення місцевого господарського суду.

Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 15.02.2016 року по справі № 922/6560/15 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Наш дім-2011" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Наш дім-2011" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 15.02.2016 року по справі № 922/6560/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.