ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2016 р. Справа № 925/709/15

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого - судді Спаських Н.М., з секретарем судового засідання Волна С.В., за участі представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1 - за довіреністю;

третя особа: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Роско Трейд до приватного акціонерного товариства Шполатехагро, ІІІ особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача товариство з обмеженою відповідальністю Компанія Агропротект

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 3 499 817,14 грн.; штрафу на підставі п. 6.2. Основного договору у розмірі 20 % від заборгованості у сумі 709 963,43 грн.; пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 536 919,96 грн.; 30% річних на підставі п.6.5.2 Основного договору в сумі 99 200,37 грн.; 50% річних на підставі п.6.5.3 Основного договору в сумі 541 752,52 грн., з інфляційним збільшенням на 886 050,89 грн., на загальну суму: 6273704 (шість мільйонів двісті сімдесят три тисячі сімсот чотири) грн. 31 коп. та судові витрати за розгляд спору. Позовні вимоги обґрунтовані умовами договору від 04.11.2014 про заміну боржника у зобовязанні (переведення боргу) на підставі договору поставки № 1501-1 від 15.01.2014 (Основний договір), укладеного між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю Компанія Агропротект.

Ухвалою від 29.10.2015 року (а.с. 235 том 1) господарський суд Черкаської області провадження у справі припинив за відсутністю предмету спору з підстав, що відповідач подав докази сплати боргу на користь позивача.

Постановою КАГС від 09.12.2015 року (а.с. 29 том 2) ухвалу суду першої інстанції скасовано з підстав передчасного висновку суду про відсутність між сторонами предмету спору. Справу передано на новий розгляд до господарського суду Черкаської області.

Постановою ВГСУ від 02.02.2016 року постанову КАГС від 09.12.2015 року залишено без змін (а.с. 52 том 3).

При повторному розгляді справи судом встановлено наступне:

При первісному розгляді справи позивач подав заяву про зменшення позовних вимог (а.с. 212 том 1), якою частково збільшив, а частково зменшив первісні позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача лише: основний борг у сумі 12141 грн. 14 коп., штраф на підставі п. 6.2. Основного договору у розмірі 20 % від заборгованості у сумі 709 963,43 грн., пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 1340644,99 грн., 20% річних на підставі п.6.5.1. Основного договору в сумі 199,58 грн., 30% річних на підставі п.6.5.2 Основного договору в сумі 99 200,37 грн., 50% річних на підставі п.6.5.3 Основного договору в сумі 1162467,90 грн., з інфляційним збільшенням на 1837526,56 грн., на загальну суму: 5161325 (п'ять мільйонів сто шістдесят одна тисяча триста двадцять п'ять) грн., 70 коп.

Заявою про внесення змін до заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 231 том 1) позивач також просить стягнути з відповідача 60 122,32 грн. витрат по сплаті судового збору.

На вимогу суду пояснити появу у заяві про зменшення позовних вимог вимоги про стягнення 20% річних на підставі п. 6.5.1. Основного договору в сумі 199,58 грн., якої не було у первісних позовних вимогах, позивач подав уточнену заяву про збільшення позовних вимог від 01.04.2016 року (а.с. 124 том 2), в якій про стягнення 20% річних на підставі п. 6.5.1. Основного договору не йдеться.

Уточненою заявою про збільшення позовних вимог від 01.04.2016 року позивач просить стягнути з відповідача:

- основний борг в сумі 12141,14 грн.;

- штраф на підставі п. 6.2. Основного договору в розмірі 20% від заборгованості на суму 709963,43 грн.;

- пеню в сумі 1 342 719,28 грн.;

- 30% річних на підставі п. 6.5.2. Основного договору в розмірі 99200,37 грн.;

- 50% річних на підставі п. 6.5.3. Основного договору в сумі 1 165 528,10 грн.;

- інфляційне збільшення в сумі 1 838 039,55 грн.

а всього ---- 5 167 591,87 грн.

Заява позивача про збільшення позовних вимог від 01.04.2016 року подана в порядку ст. 22 ГПК України, а тому її слід прийняти до розгляду.

При повторному розгляді справи представник позивача свої остаточно збільшені позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Відповідач проти позову заперечив повністю через повне погашення боргових вимог та безпідставність нарахування санкцій на умовах Основного договору, оскільки сторони повинні керуватися умовами договору про заміну боржника у зобов'язанні від 04.11.2014 року.

Представник третьої особи в жодне судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, позиція третьої особи стосовно позовних вимог не відома.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та третьою особою у справі було укладено договір № 1501-1 поставки від 15.01.2014 року ( а.с. 15 том), за умовами якого позивач поставляє, а третя особа зобов'язується прийняти та оплатити засоби захисту рослин та іншу хімічну продукцію, ціна та обсяги поставки якої визначаються у специфікаціях.

04.11.2014 року між всіма учасниками процесу укладено договір про заміну боржника в зобов'язанні (переведення боргу - а.с. 12 том1), за яким третя особа (як Первісний боржник) перевів на відповідача (Новий боржник) частину свого боргу перед позивачем за договором поставки від 15.01.2014 року № 1501-1 (Основний договір) зі сплати основного боргу в розмірі 3 549 817,14 грн., що виникла на підставі Основного договору.

Відповідач в ході нового розгляду справи пояснив, що суму боргу в розмірі 3 549 817,14 грн., яка переведена на нього, як на Нового боржника, було визначено між відповідачем та третьою особою, виходячи із суми боргу відповідача перед третьою особою за договором № 4 поставки засобів захисту рослин від 23.12.2013 року ( а.с. 101 том 1).

Доказів визнання недійсним договору про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) від 04.11.2014 року учасниками процесу суду не подано.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що він не отримував від позивача матеріальні цінності, а тому і не повинен оплачувати їх. Дана обставина не має значення для дійсності договору про переведення боргу, оскільки ним регулюється лише питання добровільного прийняття на себе Новим боржником боргів Первісного боржника за зобов'язанням. Пунктом 3.3. договору переведення боргу визначено, що відповідач буде вважатися незобов'язаним перед позивачем лише тоді, коли Основний договір виявиться неукладеним чи його буде визнано недійсним.

Також суд відхиляє і доводи відповідача про те, що згідно листа третьої особи від 24.11.2014 року № 2/2411 (а.с. 100 том 1) договір переведення боргу від 04.11.2014 року слід вважати неукладеним. Як вбачається із матеріалів справи, цей договір підписано всіма сторонами і питання його розірвання чи припинення дії може бути вирішено лише за спільною згодою сторін. Чинним ЦК України не передбачено правових наслідків у виді припинення зобов'язання, у випадку направлення (після підписання договору) повідомлення стороною договору листа своєму контрагенту з проханням договір вважати неукладеним. Такі листи можуть трактуватися лише як пропозиція щодо зміни договору чи його розірвання.

Господарським судом Київської області 21.07.2015 року прийнято рішення у справі № 911/2398/15 про відмову ПрАТ "Шполатехагро" у позові про визнання неукладеним договору про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) від 04.11.2014 року (а.с. 183 том 1). Постановою КАГС від 12.10.2015 року (а.с. 200 том 1) дане рішення залишено без змін.

Відповідач у клопотанні про припинення провадження у справі від 13.10.2015 року № 427 (а.с. 216 том 1) вказав суду на те, що 21.09.2015 року між позивачем, відповідачем, ТОВ "Семтек Інвест" та ТОВ "Мировые семена" було укладено договір про реструктуризацію заборгованості (а.с. 218 том 1).

За умовами цього договору між позивачем та іншими учасниками цього договору було визначено, які суми боргу мають ці товариства перед позивачем, як постачальником товару.

Стосовно відповідача договором про реструктуризацію заборгованості від 21.09.2015 року визначено, що відповідач приймає на себе безспірні зобов'язання оплатити на розрахунковий рахунок позивача за договором про заміну боржника у зобов'язанні від 04.11.2014 року суму грошових коштів у розмірі 2 423 613,34 грн. до 30.09.2015 року (п. 2).

Пунктом 7 цього ж договору від 21.09.2015 року визначено, що з моменту виконання відповідачем зобов'язання згідно п. 2 договору, всі зобов'язання відповідача за договором про заміну боржника у зобов'язанні від 04.11.2014 року вважаються виконаними в повному обсязі, а договір про заміну боржника від 04.11.2014 буде вважатися припиненим. При цьому зі сторони позивача прощаються всі обґрунтовано та необґрунтовано нараховані суми пені, інших санкцій, процентів річних, інфляційного збільшення та інші вимоги до відповідача по договору про заміну боржника від 04.11.2014 в т.ч. з урахуванням положень договору поставки № 1501-1 від 15.01.2014 року. Спір між позивачем та відповідачем по справі № 925/709/15 слід вважати врегульованим, а предмет спору - відсутнім. Доказом реалізації цього пункту є відповідні платіжні документи відповідача.

Відповідач зі свого боку надав докази того, що ним на виконання умов п. 2 договору від 21.09.2015 року та до 30.09.2015 року сплачено у загальній сумі 2 424 000,00 грн., що підтверджується такими платіжними дорученнями:

№ 1265 від 28.09.2015 -- 424 000,00 грн. (а.с.222 том 1);

№ 1277 від 28.09.2015 року -- 250 000,00 грн. (223 том 1);

№ 361 від 28.09.2015 року --- 500 000,00 грн. (а.с. 224 том 1);

№ 363 від 28.09.2015 року ---- 50 000,00 грн. (а.с. 225 том 1);

№ 1280 від 29.09.2015 року ---- 1200 000,00 грн. (а.с. 226 том 1);

Всі призначення платежів містять посилання на те, що це проводиться оплата "зг. дог. про заміну боржника в зобов'язанні (переуступка боргу) від 04.11.14".

Однак позивач заперечив припинення для відповідача зобов'язань за договором про заміну боржника від 04.11.2014 внаслідок лише повної сплати боргу на виконання п. 2 договору про реструктуризацію заборгованості від 21.09.2015 року, з мотивів, що істотною умовою договору про реструктуризацію від 21.09.2015 року було те, що цей договір лише вступає в силу після сплати відповідачем на користь позивача 2 423 613,34 грн. в рахунок погашення боргу по договору про заміну боржника від 04.11.2014 (п. 12).

Пунктом 13 цього ж договору від 21.09.15 передбачено, що у разі невиконання умов даної угоди якою-небудь зі сторін, всі умови даної угоди втрачають свою юридичну силу (а.с. 221 том 1).

Як вказано вище, угоду про реструктуризацію боргу від 21.09.2015 підписали 4 юридичні особи (позивач та 3 боржника). При цьому для кожного підприємства-боржника вказано розмір його боргового зобов'язання та обов'язок і строки його сплати.

Крім сплати боргу за договором про заміну боржника від 04.11.2014 (п.2), угодою про реструктуризацію боргу від 21.09.2015 для відповідача також передбачено і сплату на користь позивача 1 668 078,38 грн. (п. 5) по договору поставки товару № 180915 від 18.09.15 до 01.10.2015 (а.с. 220 том 1).

Відповідач не надав доказів, що це зобов'язання по п. 5 перед позивачем він виконав.

Оскільки сторони спеціально домовилися про те, що п. 13 буде істотною та обов'язковою до виконання умовою угоди про реструктуризацію боргу від 21.09.2015 (про обставини втрати юридичної сили всіма домовленостями сторін), то відповідач не має права стверджувати, що внаслідок виконання ним лише п. 2 угоди про реструктуризацію, предмет спору між сторонами у справі є вичерпаним, а всі види боргів за позовом на підставі договору про заміну боржника від 04.11.2014 року -- прощеними.

Судом встановлено, що така обставина настала навіть внаслідок поведінки самого відповідача, який не виконав п. 5 цього ж договору, а не інших учасників договору від 21.09.2015 року.

У відповідності до ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала. Якщо настанню обставини недобросовісно сприяла сторона, якій це вигідно, обставина вважається такою, що не настала.

Відповідач не довів суду, що спрацюванню умови п. 13 договору про реструктуризацію заборгованості від 21.09.2015 року недобросовісно сприяв позивач, особливо враховуючи, що п. 5 цього ж договору не виконав сам відповідач і в цьому йому ніхто не перешкоджав.

Позивач доводить, що відповідач не сплатив на його користь всю суму боргу в розмірі 3 549 817,14 грн., як передбачено п. 1.2.1. договору про переведення боргу від 04.11.2014 року, оскільки залишок боргу становить 12 141,14 грн.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що якщо пунктом 2 договору про реструктуризацію заборгованості від 21.09.2015 року визначено, що відповідач повинен перерахувати позивачу лише 2 423 613,34 грн. за договором про заміну боржника у зобов'язанні від 04.11.2014 року і ці кошти сплачено відповідачем повністю до 30.09.2015 року, то це є доказом не існування будь-яких боргів у відповідача перед позивачем за договором переведення боргу від 04.11.2014 року.

Як вказано вище, суд розцінює, що всі домовленості сторін за договором про реструктуризацію заборгованості від 21.09.2015 року на час розгляду справи є такими, що припинилися, на підставі п. 13 цього договору.

При перевірці доводів позивача про те, що йому не було доплачено відповідачем 12 141,14 грн. згідно п. 1.2.1. договору про переведення боргу від 04.11.2014 року, судом встановлено обгрунтованість таких тверджень.

Відомості на а.с. 126 том 2 про отримані кошти позивачем від відповідача за період з 19.12.2014 року по 30.09.2015 року на виконання умов договору про переведення боргу від 04.11.2014 року, сторонами визнаються повністю та підтверджуються також наданими у справу платіжними дорученнями відповідача.

Однак в частині різниці суми боргу 12 141,14 грн. відповідач вважає, що ці кошти були сплачені позивачу в платежі 12 527,80 грн., який відповідач перерахував позивачу на підставі рахунку-фактури № РТ-0000121 від 16.03.2015 року та із посиланням на цей рахунок (а.с. 163, 172 том 2).

Позивач це перерахування відповідача, як проведене, в рахунок сплати боргу за договором про переведення боргу від 04.11.2014 року, не визнає.

Суд також не приймає ці доводи відповідача, виходячи з такого:

Як вбачається із виписок позивача про отримання коштів на його рахунок (а.с. 117 том 2), кошти в сумі 12 527,80 грн. надійшли позивачу від відповідача з призначенням платежу : оплата коригування вартості зг.рах. № РТ-0000121 від 16.03.2015 року.

У вказаному рахунку міститься посилання на договір КА-7 від 28.07.2014 року, стосунок якого до договору про переведення боргу від 04.11.2014 року між сторонами, яким обґрунтовано позов у справі, суду не доведено.

Відповідач не надав доказів про те, що він звертався до позивача із листом про корегування призначення платежу при сплаті 12 527,80 грн. і просив частину цих коштів в сумі 12 141,14 грн. зарахувати по договору про переведення боргу від 04.11.2014 року.

Доводи відповідача про те, що якщо у п. 2 договору про реструктуризацію заборгованості від 21.09.2015 року було визначено, що відповідач повинен перерахувати позивачу лише 2 423 613,34 грн. і це автоматично доводить отримання позивачем і 12 141,14 грн. у складі платежу в розмірі 12 527,80 грн., суд вважає бездоказовими.

На умови договору про реструктуризацію заборгованості від 21.09.2015 року сторони не вправі посилатися через п. 13 цього договору, з умовою про припинення всіх домовленостей за договором у випадку невиконання його умов будь-якою зі сторін.

На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача слід примусово стягнути 12 141,14 залишку основного боргу за умовами п. 1.2.1. договору про переведення боргу від 04.11.2014 року і в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими. Строк виконання цього зобов'язання є таким, що настав.

Однак суд не погоджується із доводами позивача про те, що він має право нараховувати санкції за прострочення відповідачем виконання зобов'язання по договору про заміну боржника від 04.11.2014 року в розмірі та на умовах, які були передбачені Основним договором (поставки від 15.01.2014 року № 1501-1). При цьому суд виходить з наступного:

При вирішенні питання про те, в якому обсязі на Нового боржника переходять зобов'язання від Первісного боржника, суд аналізуючи статті з глави 47 ЦК України, приходить до такого висновку:

При заміні кредитора законодавцем розроблено спеціальну статтю 514 ЦК, яка говорить про те, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, якщо інше не буде передбачено, зокрема, договором між Первісним і Новим кредитором, то до Нового кредитора перейдуть всі права щодо зобов'язання -- на стягнення основного боргу і на всі передбачені договором санкції.

Аналогічної норми для обсягу обов'язків нового боржника, які до нього переходять при переведенні боргу, дана глава не містить.

Стаття 520 ЦК України визначає, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Як вказано у коментарі програми Ліга-Закон до цієї статті, незважаючи на те, що коментована стаття сформульована загальним чином та нібито розповсюджується на всі випадки заміни боржника, фактично зазначене правило розповсюджується тільки на випадки заміни боржника за договором. В разі загального правонаступництва обов'язки переходять до нового боржника автоматично незалежно від волі кредитора.

Тобто, на думку суду, лише при загальному правонаступництві відбувається заміна сторони у Основному договорі і настає автоматичне поширення на нову особу всіх умов Основного договору, що не є наслідком переведення боргу.

Тому, у договорі про переведення боргу сторони повинні чітко висловитися і про суть переведеного зобов'язання і про відповідальність за його невиконання, якщо ця відповідальність сторонам потрібна.

Отже, зі змісту ст. 520 ЦК випливає потреба обумовлення в окремому договорі обсягу зобов'язань та відповідальності Нового боржника, яке передається йому при переведенні боргу, бо ніякого загального правила з цього питання ця стаття не встановлює.

Також слід зазначити, що ст. 509 ЦК, якою починається глава 47 ЦК України говорить про те, що зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Тобто, до зобов'язань, передбачених ст. 520 ЦК для Нового боржника ("боржник у зобов'язанні"), відносяться лише обов'язки за предметом договору і до них автоматично не відносяться санкції, які повинна сплатити сторона за порушення умов договору.

З цього випливає, що всі питання про накладення і стягнення пені, штрафу, відсотків річних, інфляційних та інших платежів за невиконання Новим боржником умов угоди про переведення боргу, повинні вирішуватися в угоді про переведення боргу, бо ЦК України не регламентує спеціальною нормою, що на Нового боржника переходять також і всі забезпечення по виконанню переведеного зобов'язання, які приймав на себе Попередній боржник за Основним договором.

Суд не заперечує, що виходячи із принципу свободи договору, в угоді про переведення боргу може бути передбачено, що Новий боржник за невиконання переведеного на нього зобов'язання відповідає на умовах та в обсягах, які передбачені Основним договором, однак ця умова повинна бути чітко обумовлена.

Натомість, договір про заміну боржника в зобов'язанні від 04.11.2014 року містить такі умови щодо зобов'язань відповідача, як Нового боржника:

п. 1.2. та всі похідні з нього пункти вказують, що Первісний боржник переводить на Нового боржника:

1.2.1. - частину заборгованості з основного боргу в розмірі 3 549 817,14 грн. ;

1.2.2.- грошові зобов'язання, що передбачені п. 3.4. Основного договору (стосовно визначення ціни товару при зміні курсу долара);

1.2.3. - інші обов'язки передбачені Основним договором;

Пунктом 1.3., як істотну умову договору сторонами визначено, що всі зобов'язання, передбачені п. 1.2. цього договору Новий боржник повинен виконати протягом 5 календарних днів після підписання цього договору.

Такий термін виконання зобов'язань ніяким чином не може включати в себе і сплату санкцій за Основним договором, оскільки вони у п'ятиденний термін не можуть бути навіть нараховані, бо прострочка зобов'язання, як підстава нарахування санкцій, виникне лише на шостий день.

З цих підстав фраза "інші обов'язки передбачені Основним договором" у п. 1.2.3. договору переведення боргу від 04.11.2014 року не є доказом прийняття відповідачем на себе обов'язку сплачувати санкції, за невиконання умов договору від 04.11.2014 року, по умовах Основного договору від 15.01.2014 року, як це доводить позивач.

Крім того, як вказано вище, змістом ст. 509 ЦК України підтверджується, що до поняття зобов'язання, по якому заміняється боржник (ст. 520 ЦК) із гл. 47 ЦК України, не відноситься сплата санкцій за його невиконання. Поняття санкцій розкривається в інших нормах ЦК України, зокрема, у главі 49 про забезпечення виконання зобов'язання.

Зі змісту договору переведення боргу від 04.11.2014 року також не випливає, що при його підписанні відповідач прийняв на себе обов'язок сплатити вже нараховані на той час санкції Первісному кредитору за порушення умов Основного договору від 15.01.2014 року.

Суд не погоджується із доводами позивача, що пункт 3.1. договору про заміну боржника в зобов'язанні від 04.11.2014 про те, що Новий боржник зобов'язується виконати обов'язки Первісного боржника перед Кредитором на умовах Основного договору, означає, що Новий боржник за цим пунктом зобов'язався нести відповідальність Первісного боржника за належне виконання обов'язків на умовах Основного договору. Якби сторонами малося на увазі саме це, то це було б чітко висловлено у змісті вказаного пункту.

На думку суду "виконання обов'язків" за договором, про що згадується у п. 3.1. договору від 04.11.2014, одночасно не є одним і тим же, що і "несення відповідальності" за невиконання цих обов'язків, бо обов'язки за договором та відповідальність за їх невиконання для відповідача віднесено до різних пунктів договору.

Так, умовами п. 3.4. (Основного) договору № 1501-1 поставки від 15.01.2014 року (а.с. 15) було передбачено обов'язок Первісного боржника визначити самостійно та сплатити вартість товару при збільшені курсу долара США порівняно із тим, що закладено у Специфікації.

Пункт 2.2. Основного договору обумовлює обов'язок покупця сплатити кошти за товар у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у національній валюті на визначений у договорі рахунок постачальника. Датою оплати вважається день зарахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

На думку суду, це і є прикладом обов'язку, який повинен нести відповідач на умовах Основного договору згідно п. 3.1. договору переведення боргу від 04.11.2014 року, але не відповідальністю на умовах Основного договору.

Суд вважає, що відповідальність відповідача за невиконання умов договору про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) від 04.11.2014 року встановлюється лише цим договором, а не умовами Основного договору, як вже обґрунтував суд.

Також суд враховує, що сторонами спеціально внесено до договору від

04.11.2014 року розділ про відповідальність сторін і вирішення спорів (а.с. 13 том 1), в якому п. 4.1. передбачає, що у випадку порушення зобов'язання, що виникає з цього договору, сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством.

П. 4.2. договору переведення боргу від 04.11.2014 року встановлює для Первісного боржника (а не для відповідача) відповідальність у виді штрафної неустойки в розмірі 200 грн. за кожний день затримки виконання обов'язку, передбаченого п. 3.2. цього договору (про передачу документів до 06.11.2014 року, які засвідчують дійсність вимог Кредитора за Основним договором).

Пункт 4.1. договору від 04.11.2014 року про встановлення відповідальності за порушення умов цього договору лише на умовах, що визначаються договором та (або) законодавством України, є істотною умовою, з приводу якої сторонами було досягнуто спеціальної згоди.

Жодних доводів про можливість невиконання п. 4.1. договору про переведення боргу від 04.11.2014 року позивач суду не надав.

За загальним правилом, у відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Оскільки умовами договору від 04.11.2014 року про переведення боргу прямо не передбачено відповідальність відповідача на умовах Основного договору і п. 4.1. прямо вказує на те, що за порушення зобов'язання, що виникає з цього договору, сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) законодавством України, то підстав для покладання на відповідача відповідальності, передбаченої умовами Основного договору - немає.

Також суд враховує і зміст п. 5.4. договору переведення боргу від 04.11.2014 року, який прямо визначає, що усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов'язані з ним, у т.ч. .... (про) визначення наслідків недійсності або порушення Договору, регламентуються цим Договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства ...... на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

Тобто, даний пункт, як істотна умова договору, також прямо визначає, що наслідки порушення Договору регламентуються цим же Договором, або чинним законодавством України, а не умовами Основного договору від 15.01.2015 року.

Крім того, судом встановлено, що 05.11.2014 року між позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду до договору поставки № 1501-1 від 15.01.2014 року (а.с. 17), за умовами якої пункти 3.3. і 3.4. Основного договору про перерахунок ціни договору в зв'язку зі зміною курсу долара видаляються повністю.

Також п. 6.5. Основного договору, який у похідних підпунктах встановлює різну відповідальність для покупця за прострочення оплати товару (20,30,50%) річних замінюється на нову редакцію, яка встановлює зобов'язання Покупця у випадку невиконання п. 3.2. Основного договору сплатити на підставі ст. 625 ЦК України, крім суми боргу, лише 20% річних, якщо більший розмір процентів не встановлено додатками до цього договору.

На вимогу суду надати пояснення про юридичний зміст цієї додаткової угоди та причини застосовування процентів річних при обрахунках позовних вимог у більших сумах, ніж передбачає ця угода, позивач повідомив, що він цю угоду вважає такою, що не стосується предмету спору (а.с. 156 том 2).

Оцінивши умови додаткової угоди від 05.11.2014 року ( а.с. 17 том 1) суд зазначає, що вона не має ніякого відношення до обов'язків виконання відповідачем умов договору переведення боргу від 04.11.2014 року.

При цьому суд виходить з такого:

Нова редакція п. 6.5. Основного договору, яка визначена цією додатковою угодою, визначає відповідальність Покупця за невиконання зобов'язань щодо термінів оплати товару та (або) невиконання зобов'язань, передбачених у п. 3.2. (Основного) договору.

Пункти 2.1. та 3.2. Основного договору визначають, що строки оплати товару визначаються за Специфікаціями (а.с. 139-151 том 2), які встановлюють, що остаточно товар повинен бути оплачений до 15.11.2014 року.

Натомість п. 1.3. договору переведення боргу від 04.11.2014 року визначає, що відповідач, як Новий боржник, повинен сплатити кошти в сумі 3 549 817,14 грн. (як частину основного боргу Первісного боржника) протягом 5 календарних днів після підписання цього договору, тобто, до 09.11.2014 року включно.

Додаткова угода від 05.11.2014 року, яка підписана на наступний день після укладення сторонами договору про переведення боргу від 04.11.2014 року, у п. 3 встановлює, що вона є невід'ємною частиною (Основного) договору і жодним словом не посилається на зміст договору про переведення боргу від 04.11.2014 року.

Угода про переведення боргу від 04.11.2014 року має свій предмет регулювання, а додаткова угода від 05.11.2014 року - свій та без застереження, що вони мають доповнювати чи змінювати одна одну. На думку суду, це виключає можливість тлумачення умов додаткової угоди від 05.11.2014 року як зміну умов договору про переведення боргу від 04.11.2014 року чи встановлення обов'язку відповідача враховувати при виконанні договору про переведення боргу умови додаткової угоди від 05.11.2014 року.

Отже, виходячи з викладеного, оскільки п. 4.1. договору про переведення боргу від 04.11.2014 року прямо визначає, що за порушення зобов'язання, що виникає з цього договору, сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством, то на відповідача не поширюється відповідальність, встановлена умовами Основного договору (з урахуванням чи без) умов додаткової угоди від 05.11.2014 року до Основного договору.

Оскільки умовами договору про переведення боргу від 04.11.2014 року не передбачено встановлення для відповідача відповідальності у вигляді штрафу та пені, то ці санкції до стягнення не підлягають.

Однак позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, які передбачені ст. 625 ЦК України.

При цьому суд виходить з такого:

Згідно п. 4.1. договору про переведення бору від 04.11.2014 року відповідач прийняв на себе обов'язок нести відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством у випадку порушення зобов'язання, що виникає з цього договору.

Ст. 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд вже обґрунтував неможливість поширення на відповідача умов відповідальності у розмірі 20,30,50% річних згідно ст. 625 ЦК України на умовах Основного договору.

Однак стаття 625 ЦК України гарантує кредитору право нарахувати 3% річних та інфляційні втрати за порушення грошового зобов'язання, незалежно від того, чи була передбачена така відповідальність умовами договору. Крім того, п. 4.1. договору про переведення боргу визначає для відповідача відповідальність, встановлену нормами чинного законодавства України.

Суд не погоджується із доводами відповідача про те, що позивач прямо не посилається у позовній заяві на ст. 625 ЦК України, а тому відповідальність за цією статтею суд не повинен покладати на відповідача.

Дану статтю позивач вказав у переліку норм, якими він керувався при складенні позовної заяви перед прохальною частиною позову.

У відповідності до роз'яснення абз. 7 п. 3.12 постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" --- посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

При обґрунтуванні позовних вимог представник позивача посилався на застосування ст. 625 ЦК України при стягненні з відповідача 20,30,50 відсотків річних та інфляційних втрат, хоча і просив застосувати при цьому п. 6.5. Основного договору від 15.01.2014 року (а цей пункт прямо посилається на дану норму ЦК України).

Позивач не вказував, що його вимоги про стягнення відсотків річних та інфляційних базуються на іншій нормі чинного законодавства, ніж ст. 625 ЦК України.

Перевіривши розрахунки позивача по відсотках річних та інфляційних за програмою Ліга-закон, суд вважає, що вони підлягають до задоволення лише частково, виходячи з такого (а.с. 127 том 2):

3 549 817,14 грн. боргу ( за період з 15.11.2014 року по 17.12.2014 )

3% річних становить 9628,27 грн., а інфляційних 175 964,44 грн.

3 499 817,14 грн. боргу (за період з 18.12.2014 року по 15.03.2015 )

3% річних становить 25 313,75 грн., а інфляційних 299 734,84 грн.

2 999 817,14 грн боргу (за період з 16.03.2015 року по 25.03.2015 )

3% річних становить 2465,60 грн., а інфляційних - 0 грн., оскільки період визначено менше місяця

2 436 141,14 грн. боргу (за період з 26.03.2015 по 28.09.2015)

3% річних становить 37 443,16 грн., а інфляційних 426813,10 грн.

2 141,14 грн. боргу (за період з 29.09.2015 року по 31.03.2016 )

3% річних становить 184,61 грн., а інфляційних 352,19 грн.

Загальна сума 3% річних становить 75 035,39 грн., а інфляційних втрат - 902 864,57 грн.

З приводу визначення залишку основного боргу для обрахунку інфляційних та відсотків річних між сторонами спору немає.

Початок періоду нарахування позивач визначив за умовами специфікацій до Основного договору (остаточний розрахунок слід провести до 15.11.2014 року). У відповідності до положень п. 1.3. договору про переведення боргу від 04.11.2014 року, який дає можливість почати розрахунок з 09.11.2014 року, свої позовні вимоги позивач не змінював.

На підставі викладеного, до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить лише 12141,14 грн. залишку основного боргу, 75 035,39 грн. як 3% річних, 902 864,57 грн. інфляційних на підставі договору про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) від 04.11.2014 року, що в загальній сумі складає 990 041,10 грн.

В решті вимог у позові слід відмовити повністю через недоведеність правомірності стягнення цих коштів.

На підставі ст. 49 ГПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам, з відповідача на користь позивача слід стягнути 19 800,82 грн. на відшкодування сплаченого судового збору, з розрахунку 2% від загальної суми задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства Шполатехагро (ідентифікаційний код 32715534, Черкаська область, м. Шпола, вул. Лебединська, 131) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Роско Трейд (ідентифікаційний код 36673556, м. Одеса, вул. 25 Чапаєвської дивізії, 6/1 оф. 131) -- 12 141,14 грн. залишку основного боргу, 75 035,39 грн. як 3% річних, 902 864,57 грн. інфляційних на підставі договору про заміну боржника у зобов'язанні (переведення боргу) від 04.11.2014 року та 19 800,82 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

3. В решті вимог у позові відмовити.

Наказ видати.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 11 квітня 2016 року

Суддя Н.М. Спаських