РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

05 квітня 2016 року Справа № 906/1741/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Маціщук А.В.

судді Гулова А.Г. ,

судді Петухов М.Г.

за участю представників сторін:

позивача - юр. ОСОБА_1 (пост. дов. б/н від 01.12.2015 р.)

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Курола"

на рішення господарського суду Житомирської області від 25.02.16 р.

у справі № 906/1741/15 (суддя Маріщенко Л.О.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Стар-Груп-02"

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Курола"

про стягнення 148900,57 грн.

в с т а н о в и в :

Відповідно до рішення господарського суду Житомирської області від 25.02.2016 р. у справі № 906/1741/15 задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Груп-02» до товариства з обмеженою відповідальністю «Курола» про стягнення 148900,57 грн., а саме 136899,37 грн. боргу та 12000 грн. штрафних санкцій за договором поставки № 153 від 08.05.2015 р. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2233,50 грн. судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Курола» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 25.02.2016 р. у справі № 906/1741/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що рішення господарського суду Житомирської області від 25.02.2016 р. у справі № 906/1741/15 є незаконним та необґрунтованим, підлягає скасуванню у звязку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник вважає, що господарський суд Житомирської області прийшов до помилкового та необґрунтованого висновку про вчинення відповідачем дій, спрямованих на визнання боргу, оскільки перерахування позивачу коштів на суму 15000,00 грн. було виконанням зобовязань за договором, а не визнанням боргу.

Також вважає, що мало місце порушення його процесуальних прав і пояснює, що відповідачем не був поданий відзив на позовну заяву та не висловлено свою правову позицію у справі у звязку з перебуванням директора товариства у щорічній відпустці. Пояснює, що до клопотання про відкладення розгляду справи додавав копію наказу № 12-К від 15.02.2016 р. про відбуття директора у чергову відпустку з 15.02.2016 р. по 29.02.2016 р. Проте, суд відклав розгляд справи на 25.02.2016 р., незважаючи на те, що відповідач зазначив, що у підприємства немає іншого, окрім директора, представника, та виніс оскаржуване рішення. Тому скаржник вважає, що судом порушені норми процесуального права щодо рівності та змагальності сторін в судовому процесі.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав, в судовому засіданні представник позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Груп-02» пояснив, що господарський суд Житомирської області у повному обсязі дослідив усі обставини даної справи, дав належну оцінку доказам, які були надані сторонами у справі та постановив рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України. Вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, направлена на затягування виконання рішення та стягнення коштів. Пояснив також, що заборгованість не сплачена на даний час.

Відповідач/скаржник не забезпечив участь представника у судовому засіданні, причини неявки суду не повідомив.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 17 березня 2016 року отримав ухвалу апеляційного господарського суду про прийняття апеляційної скарги до провадження і призначення судового засідання, що підтверджено відповідними відмітками у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення від 16.03.2016 р. /а.с.70/.

Зважаючи, що судом вжито необхідних заходів для завчасного повідомлення скаржника/відповідача про час і місце розгляду справи, явка представників сторін в судове засідання обовязковою не визнавалась та додаткові докази не витребовувались, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача за наявними у справі матеріалами відповідно до ст.101 ГПК України.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. При цьому апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

08 травня 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "Стар Груп-02"/поста-чальник та товариство з обмеженою відповідальністю "Курола"/покупець уклали договір поставки продукції № 153 /а.с.9-11/.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов'язаний протягом строку дії договору та у відповідності до замовлень покупця передати останньому товар, а покупець - прийняти і оплатити товар відповідно до умов даного договору.

Згідно з п.1.2 договору асортимент, кількість та ціна товару визначаються у кожному випадку окремо, у відповідності до накладних, які сторони оформляють при прийманні-передачі кожної партії товару і є невід'ємними його частинами з моменту підписання їх сторонами.

За умовами п.3.2 договору сторони погодили, що за кожну партію поставленого товару покупець розраховується з постачальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту приймання-передачі товару відповідно до видаткової накладної, згідно з якою відпущений товар. Датою приймання-передачі товару є дата, зазначена в накладеній

Умовами п.4.1 договору сторони визначили обовязки постачальника, а саме - поставити товар у відповідності до замовлення покупця в належній кількості та належної якості, надати покупцю відповідні документи на товар(накладну, податкову накладну, товарно-транспортну накладну, сертифікати відповідності товару в періодичності, передбаченій стандартам відповідно законодавства України), здійснити поставку у строк та місце, передбачене за домовленістю сторін. Згідно з п. 4.2 договору постачальник наділений правом вимагати оплати поставленого товару.

Відповідно до п.4.3 договору сторони визначили обовязки покупця : обовязок розрахуватись за поставлений товар у строки, передбачені договором; прийняти поставлений товар; надавати на вимогу постачальника товарно-оборотну відомість; надати постачальнику всі необхідні документи на прийнятий товар; зберігати та реалізовувати поставлений товар у відповідності до вимог зберігання товарів даної групи; на вимогу постачальника повернути поставлений, нереалізований та неоплачений товар у відповідності до умов даного договору; за вимогою постачальника проводити звірку поставленого товару та розрахунків за поставлений товар; забезпечити прийняття товару у вихідні та святкові дні у випадку домовленості про поставку у такі дні; не розголошувати третім особам умови даного договору та відпускні ціни на товар, який постачається постачальником.

За умовами п.7.1. договору сторони погодили, що у випадку порушення умов даного договору, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. Згідно з п.7.6 договору у випадку порушення покупцем умов п.п. 4.3, 7.6 договору, покупець сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 1500,00 грн. (одна тисяча пятсот гривень 00 копійок) за кожен виявлений випадок порушення.

Відповідно до п.9.11. цей договір вважається укладеним з моменту підписання та діє до 31 грудня 2016 року, але в будь-якому випадку до остаточного проведення розрахунків по договору.

Даний договір підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками /а.с.9-11/.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв товари на загальну суму 151899,47 грн. за видатковими накладними № 151012/29 від 12.10.2015 р. на суму 36564,80 грн. /а.с.12-13/, № 151023/071 від 23.10.2015 р. на суму 8861,46 грн. /а.с.14/, № 151026/040 від 26.10.2015 р. на суму 2369,69 грн. /а.с.15/, № 151026/041 від 26.10.2015 р. на суму 38125,42 грн. /а.с.16-17/, № 151116/037 від 16.11.2015 р. на суму 770,53 грн. /а.с.18/, № 151116/038 від 16.11.2015 р. на суму 37043,94 грн. /а.с.19-20/, № 151123/006 від 23.11.2015 р. на суму 641,49 грн. /а.с.21/, № 151123/007 від 23.11.2015 р. на суму 27522,14 грн. /а.с.22/.

Перелічені первинні документи мають необхідні реквізити відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (з подальшими змінами), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого Мінюстом України 05.06.1995 р. за № 168/704, зокрема - містять посилання на договір № 153 від 08.05.2015 р.,підписані представниками сторін та скріплені їх печатками, тому є належними доказами того, що фактично відбулась господарська операція (в даному випадку передача/прийняття товарів за договором поставки) і, відповідно є доказами зобов'язання відповідача перед позивачем за ст.509 ЦК України та ст.ст.173-174,193 ГК України.

Відповідач оплатив одержані товари частково в сумі 15000 грн, що підтверджено банківською випискою про рух коштів по рахунку позивача за 03.12.2015 р. та 09.12.2015 р. Кошти перераховані відповідачем із визначенням підстави платежів оплата за промтовари згідно н.№ 151012/029 від 12.10.15 /а.с.42-43/.

Таким чином, заборгованість становить 136899,47 грн., що підтверджено, крім вище перелічених первинних документів, актом вивірки розрахунків, виконаної сторонами станом на 31.12.2015 р. /а.с. 41/.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) шкоди. Господарський договір згідно зі ст.174 ГК України є однією із підстав виникнення господарського зобовязання.

На умовах договору поставки № 153 від 08.05.2015 р. між сторонами склались правовідносини з поставки товару, що врегульовані нормами параграфів 1,3 глави 54 ЦК України та параграфу 1 глави 30 ГК України. Відповідно до ст.712 ЦК України та ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) в обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.6 ст.265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст.712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Порушенням зобов'язання, згідно зі ст.610 ЦК України, є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідач не виконав оплату за одержаний ним товар у визначений умовами п.3.2 договору, внаслідок чого виникла заборгованість у заявленій позивачем сумі 136899,37 грн.

Докази сплати боргу відповідач не надав суду першої інстанції на час прийняття рішення 25.02.2016 р., і не заперечує наявність такого боргу в апеляційній скарзі.

Враховуючи наведені обставини та зазначені вище норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 136899,37 грн. заборгованості.

Оскільки несвоєчасне виконання грошового зобовязання має місце, колегія суддів вважає підставною позовну вимогу про стягнення штрафу. Разом з тим, колегія суддів вважає, що вимога про стягнення штрафної санкції підлягає задоволенню частково, в сумі 1500,00 грн. з огляду на таке.

Відповідно до ст.216, ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання має наслідком застосування штрафних санкцій.

Норми ч.1 ст.216, ч.2 ст.217 ГК України передбачають господарсько-правову відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як зазначалося вище, умовами пунктом 7.6 договору сторони погодили, що у випадку порушення покупцем умов п.4.3 (щодо обовязків покупця), покупець сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 1500,00 грн. за кожен виявлений випадок порушення.

Така умова договору не суперечить вищенаведеним нормам законодавства та узгоджується із свободою договору, встановленою нормами ст.627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, позивач на підставі п.7.6 договору обрахував відповідачу штраф у сумі 12000 грн., пояснюючи, що відповідач не розрахувався в обумовлені договором строки за вісім поставлених партій товарів (за 8 накладними).

Колегія суддів дійшла висновку, що обрахування таким чином штрафної санкції не відповідає умовам договору та вимогам закону.

Так, умовами п.4.3 договору визначено перелік обовязків покупця - обовязок розрахуватись за поставлений товар у строки, передбачені договором; прийняти поставлений товар; надавати на вимогу постачальника товарно-оборотну відомість; надати постачальнику всі необхідні документи на прийнятий товар; зберігати та реалізовувати поставлений товар у відповідності до вимог зберігання товарів даної групи; на вимогу постачальника повернути поставлений, нереалізований та неоплачений товар у відповідності до умов даного договору; за вимогою постачальника проводити звірку поставленого товару та розрахунків за поставлений товар; забезпечити прийняття товару у вихідні та святкові дні у випадку домовленості про поставку у такі дні; не розголошувати третім особам умови даного договору та відпускні ціни на товар, який постачається постачальником.

Тобто розрахуватись за поставлений товар у визначені договором строки є одним із обовязків покупця. Штраф у розмірі 1500 грн. відповідно до п.7.6 договору встановлений сторонами за кожен виявлений випадок порушення умов п.4.3 договору. В даному випадку є підстава для застосування штрафу 1500 грн. за виявлене порушення обовязків покупця, яке полягає у невиконанні розрахунків у визначений договором строк.

Після застосування такої відповідальності як штраф, який має одноразовий характер, забезпечення та стимулювання виконання боржником свого зобов'язання продовжує такий вид відповідальності як пеня, і така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.05.2011 р. у справі № 42/252, у листі Верховного Суду України від 01.07.2014 р. «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України», та п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

Отже, висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги про стягнення штрафу у заявленій сумі, викладені в оспорюваному рішенні, не відповідають обставинам справи, тому рішення господарського суду Житомирської області від 25.02.2016 р. у даній справі підлягає зміні відповідно до п.3-4 ч.1 ст.104 ГПК України.

Колегія суддів не приймає до уваги пояснення скаржника щодо процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції, оскільки такі доводи не відповідають обставинам справи.

Так, посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що не зважаючи на відсутність відповідача в судовому засіданні 25.02.2016 р., місцевий господарський суд всупереч вимогам ст.77 ГПК України постановив рішення у справі, не приймаються колегією до уваги в якості підстави для скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції розгляд справи неодноразово відкладався, і сторони, зокрема, відповідач повідомлялись про час і місце судового засідання в установленому порядку, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення /а.с.30,37-38,51/.

При цьому відповідач не виконав вимоги суду, викладені в ухвалах від 21.12.2015, від 26.01.2016, від 16.02.2016 р. і не надав суду ні відзив на позовну заяву, ні інші докази, які були витребувані судом, та не повідомив про причини неявки в судові засідання представника та невиконання вимог суду.

Відповідно до п. 3.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" неподання або несвоєчасне подання стороною у справі доказів з неповажних причин, спрямоване на затягування судового процесу, має розцінюватися господарським судом як зловживання процесуальними правами. Відповідні дії або бездіяльність з урахуванням конкретних обставин справи можуть тягти за собою, зокрема, такі наслідки як стягнення штрафу з винної сторони в доход державного бюджету України (пункт 5 статті 83 ГПК).

Відповідач не забезпечив явку представника в судове засідання 25.02.2016 р., у клопотанні про відкладення справи від 15.02.2016 р. послався на відпустку керівника. Суд першої інстанції правомірно залишив таке клопотання без задоволення, оскільки відповідно до норм ст.28 Господарського процесуального кодексу України коло представників юридичних осіб у господарському судочинстві є необмеженим, і відповідач, добросовісно користуючись своїми процесуальними правами, не був позбавлений можливості забезпечити явку в судове засідання іншого представника/працівника та довести до відома суду свої доводи чи заперечення шляхом подачі відзиву, письмових пояснень тощо, тоді як відповідач ухилився від участі у вирішенні спору в суді.

Відповідно до п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Відповідно до ст.75 ГПК України, якщо витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Таким чином, якщо суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та постановлення законного і обґрунтованого рішення, він вправі, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті, що і було правомірно зроблено судом першої інстанції. Колегія суддів звертає при цьому увагу, що суд першої інстанції вжив всі необхідні заходи для надання сторонам можливості реалізувати право на судовий захист своїх прав та інтересів і вирішував спір у визначений ст.69 ГПК України строк протягом двох місяців та з продовженням на пятнадцять днів за заявою позивача, і подальше відкладення призвело б до безпідставного порушення визначеного законом строку

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення господарського суду Житомирської області від 25.02.2016 р. у справі № 906/1741/15 згідно з п.3-4 ч.1 ст.104 ГПК України.

Судові витрати у даній справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до норм ч.1-2 ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Курола" задоволити частково, рішення господарського суду Житомирської області від 25.02.2016 р. у справі № 906/1741/15 змінити в частині задоволення позовної вимоги про стягнення штрафу, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції:

"Позов задоволити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Курола" (10019 м.Житомир вул.Комерційна, 5, код 35099621) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Груп-02" (21007 м.Вінниця вул.Фрунзе, 4, код 34504557) 136899,47 грн. боргу, 1500,00 грн. штрафу, 2076,04 грн. витрат на судовий збір.

Відмовити у позові в частині стягнення 10500,00 грн. штрафу".

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Груп-02" (21007 м.Вінниця вул.Фрунзе, 4, код 34504557) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Курола" (10019 м.Житомир вул.Комерційна, 5, код 35099621) 173,77 грн. витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Житомирської області видати накази на виконання цієї постанови.

Матеріали справи № 906/1741/15 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Петухов М.Г.