КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2016 р. Справа№ 910/32859/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача - Войцехівська Н.В. (довіреність №303/25-3770 від 24.09.2015 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України

на рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016 р.

у справі №910/32859/15 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про стягнення пені у розмірі 16124,86 грн., 5468,29 грн. 3% річних, 44857,23 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.02.2016 р. позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. пені, 5425,91 грн. 3% річних, 44857,23 грн. інфляційних втрат та 1213,86 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин та неповним дослідженням доказів, що мають значення для справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного вирішення господарського спору.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, проте від нього надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, вислухавши думку відповідача, не знаходить підстав для його задоволення. Відповідачем до матеріалів апеляційної скарги долучено належний доказ надсилання копії апеляційної скарги позивачу. Крім того, позивач не був позбавлений можливості ознайомитись з матеріалами справи з метою надання аргументованого відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представника позивача.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від 21.03.2016 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

01.10.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» (продавець) та Київським квартирно-експлуатаційним управлінням (покупець) було укладено договір № 13/4112-ТЕ-17 про закупівлю природного газу, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язувався поставити покупцеві імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00 ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»), а покупець зобов'язувався прийняти і оплатити природний газ в обсязі, зазначеному в п. 1.2 цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 1.2 даного договору встановлено, що продавець передає покупцеві з 01 жовтня 2013 р. по 31 грудня 2013 р. газ обсягом до 381,912 тис.куб.м, у тому числі: жовтень - 80; листопад - 130; грудень - 171,912.

Умовами п. 4.1 договору встановлено, що оплата за природний газ проводиться покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як стверджує позивач, ним на виконання умов договору та додаткових угод до нього, було поставлено протягом жовтня-грудня 2013 р., а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 398663,21 грн., що підтверджується актами приймання-передачі, копії яких додані до позовної заяви.

В свою чергу, відповідач остаточний розрахунок за придбаний у жовтні та листопаді 2013 року природний газ здійснив 27.12.2013 р., а за газ придбаний у грудні 2013 р. здійснив лише 23.12.2014 р., що призвело до прострочення виконання зобов'язань з 14.11.2013 р. по 27.12.2013 р., 14.12.2013 р. по 27.12.2013 р. та з 14.01.2014 р. по 23.12.2014 р. відповідно.

Пунктом 7.3 договору встановлено, що у разі порушення покупцем пункту 4.1 цього договору, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Враховуючи вищенаведене, позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 16124,86 грн. пені, 44857,23 грн. інфляційних втрат та 5468,29 грн. 3% річних, у зв'язку з неналежним виконанням умов договору про закупівлю природного газу № 13/4112-ТЕ-17 від 01.10.2013 р..

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив посилаючись на те, що саме позивачем було прострочено виконання обов'язку з надання відповідачу на підпис актів, що, в свою чергу, призвело до прострочення виконання зобов'язань з оплати поставленого товару. Крім того, відповідач на підставі ст. 233 ГК України, просив зменшити розмір пені.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Умовами п. 4.1 договору встановлено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

З матеріалів справи вбачається, що в жовтні-грудні 2013 р. позивачем на адресу відповідача був поставлений природний газ у об'ємі 304,509 тис.куб.м на суму 398663,19 грн. Відповідачем в свою чергу були здійснені наступні перерахування грошових коштів за поставку природного газу у жовтні-грудні місяці: 27.12.2013 р. - 223650,64 грн., 23.12.2014 р. - 175012,57 грн.

Відповідно до п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що грошові кошти на рахунок ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за поставку газу у грудні 2013 року були зараховані 27.12.2013 р., за поставку газу в листопаді 2013 року - 27.12.2013 р., а за поставку в грудні 2013 року - 23.12.2014 р.

Враховуючи умови п. 4.1 договору купівлі-продажу природного газу № 13/4112-ТЕ-17 від 01.10.2013 р. та здійснені відповідачем проплати, прострочення виконання зобов'язань з оплати поставленого товару за жовтень розпочалось 15.11.2013 р., а завершилось 26.12.2013 р., за листопад розпочалось 15.12.2013 р., а завершилося 26.12.2013 р. та за грудень розпочалося 15.01.2014 р. та завершилося 22.12.2014 р.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов'язань.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції, що арифметично вірний розмір суми пені, з урахуванням періоду прострочення, становить 15941,15 грн., а відтак позовна вимога про стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню у вказаному розмірі.

В процесі розгляду даної справи в суді першої інстанції, відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій у зв'язку із ситуацією, що склалась у державі, відсутністю коштів у бюджеті держави, а також необхідністю підвищення потужності Збройних Сил України.

Згідно Закону України «Про Збройні Сили України» та Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік» для Збройних Сил України та Міністерства оборони України таку статтю витрат, як виплати штрафних санкцій не передбачено, а тому відповідні стягнення з Київського КЕУ у разі їх задоволення будуть здійснені зі спеціального фонду за рахунок коштів, що мають цільове призначення на відповідні потреби Міністерства оборони України в особі Київського КЕУ.

Також, відповідач просив врахувати те, що Київське КЕУ є неприбутковою організацією, всі розрахунки за надані послуги здійснюються через Державну казначейську службу України у міру взяття бюджетного зобов'язання відповідно до законодавства та наявності документів, які підтверджують цільове направлення коштів (актів приймання-передачі газу). З урахуванням того, що позивачем було прострочено виконання свого обов'язку з надсилання актів, відсутності в діях Київського КЕУ будь-якого умислу щодо несплати заборгованості, погашення відповідачем у повному обсязі суми основного боргу за договором про закупівлю природного газу № 13/4112-ТЕ-17 від 01.10.2013 р., а також відсутність завдання збитків позивачеві є підставою для зменшення розміру нарахування пені.

Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2012 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Враховуючи, що Київське КЕУ являється бюджетною установою і утримується за рахунок асигнувань державного бюджету, передбачених Міністерству оборони України, враховуючи загрози та ситуацію в країні, стан наявного озброєння та військової техніки, утримання необхідної чисельності особового складу та те, що для Збройних Сил України та Міністерства оборони України не передбачено таку статтю витрат, як виплати штрафних санкцій; з урахуванням того, що позивачем було прострочено виконання свого обов'язку з надсилання актів, відсутності в діях Київського КЕУ умислу щодо несплати заборгованості, погашення відповідачем у стислі строки в повному обсязі суми основного боргу за договором про закупівлю природного газу № 13/4112-ТЕ-17 від 01.10.2013, а також відсутністю завдання збитків позивачу, у зв'язку з простроченням здійснення оплати по зазначеному договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зменшення розміру пені до 5000,00 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Також позивачем заявлено до стягнення 44857,23 грн. інфляційних втрат та 5468,29 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов'язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення 3 % та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 5425,91 грн. та 44857,23 грн. відповідно.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин та неповним дослідженням доказів, що мають значення для справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного вирішення господарського спору, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016 р. у справі №910/32859/15 залишити без змін.

Справу №910/32859/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун