ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016р. Справа№ 914/167/16

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Полюхович Х.М.

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія», м.Мерефа, Харківського району, Харківської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробничої компанії «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!», м.Львів

про стягнення заборгованості

ціна позову: 329834,44 грн.

Представники:

позивача: ОСОБА_1 представник (довіреність від 07.12.2015р. №22 );

відповідача: ОСОБА_2 представник (довіреність від 04.01.2016р. №3)

Суть спору:

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» до Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробничої компанії «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» про стягнення заборгованості. Ціна позову 329834,44 грн., з яких 264176,84 грн. сума основного боргу за поставлений товар, 49316,80 грн. пені, 3235,44 грн. три відсотки річних, 13105,36 грн. інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 19.01.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 02.02.2016р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, зазначених в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі від 02.02.2016р. та від 01.03.2016р., в тому числі у звязку із неявкою повноважного представника Відповідача. В судових засіданнях 16.02.2016р. та від 22.03.2016р. оголошувались перерви, про що представники Сторін повідомлялись письмово в судовому засіданні. Строк розгляду спору продовжено на 15 днів ухвалою суду по даній справі від 01.03.2016р.

Представникам Сторін по явці оголошено права та обовязки, визначені ст.ст.20, 22, 28, 38, 59 ГПК України. Крім того, в ухвалах суду по даній справі, які скеровані Сторонам (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень та письмові повідомлення про відкладення розгляду справи та про оголошення перерв в судовому засіданні) зазначено, що права та обовязки сторін визначені ст.ст.20, 22, 28, 38, 59 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, представник надала усні пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, заяві про збільшення розміру позовних вимог, запереченні на клопотання Відповідача про зменшення розміру пені.

01.02.2016р. за вх.№1123/16 Позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом та подальший розгляд справи здійснювався з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 01.03.2016р. №1123/16, про що зазначено в ухвалі суду по даній справі від 01.03.2016р.

Крім того, 29.03.2016р. Позивачем подано Заперечення на клопотання Відповідача щодо зменшення розміру пені (вх.№13540/16), у якому просить суд відмовити Відповідачу в задоволенні клопотання про зменшення розміру пені і задоволити позов у повному обсязі.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, проти позову представник заперечила, надала усні пояснення, аналогічні до викладених у відзиві на позовну заяву від 16.02.2016р. за вх.№6223/16, відзиві на заяву про збільшення розміру позовних вимог від 21.03.2016р. вх.№11888/16, до яких долучено контр розрахунки заборгованості; також подала клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій від 21.03.2016р. вх.№11887/16.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалах про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, Сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Впродовж розгляду справи в судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Спір розглядається із врахуванням заяви Позивача від 01.03.2016 року вх. №1123/16 про збільшення розміру позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників Сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Щодо стягнення 264176,84 грн. боргу.

14.02.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» (Позивач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю торгово-виробничою компанією «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» (Відповідач, Покупець) укладено Договір поставки №14-11/478 (надалі Договір) із Додатковими угодами від 09.01.2014р. №1, від 31.03.2014р. №2, від 29.08.2014 року №3, відповідно до п.1.1 якого, Постачальник зобовязувався виготовляти, постачати та передавати у власність Покупця непродовольчу продукцію скло пляшку, згідно погоджених Постачальником та Покупцем креслень у Додатку №3 до ОСОБА_3, що є невід'ємною частиною ОСОБА_3 (далі ОСОБА_4), а Покупець зобов'язується приймати ОСОБА_4 та оплачувати його на умовах ОСОБА_3.

Згідно п.п. 1.2. та 1.3. ОСОБА_3 загальна кількість, а також асортимент та ціна на ОСОБА_4 визначаються в узгодженій Сторонами річній специфікації Додатку №1 до ОСОБА_3, що є його невід'ємною частиною ОСОБА_3. Відхилення від погоджених Сторонами обсягів поставки повинно складати не більше п'яти відсотків; орієнтована щомісячна кількість ОСОБА_4, що підлягає обовязковій поставці та отриманню, погоджена Сторонами у графіку поставки склопляшки (додаток №2 до ОСОБА_3).

Відповідно до п.2.1 ОСОБА_3, поставка ОСОБА_4 може здійснюватись автотранспортом за рахунок Покупця на умовах FCA Мерефа, вул.Леонівська, 84-А, склад Постачальника або за рахунок Постачальника на умовах DDP завод Покупця Радомишль, вул. Микгород, 71, відповідно до Правил інтерпретації міжнародних торгових термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року; вибір умов поставки залишається за Покупцем; Покупець вказує умову поставки в заявках на поставку.

Поставка ОСОБА_4 здійснюється партіями, за умови направлення Покупцем Постачальнику засобами факсимільного звязку або електронної пошти письмової заявки на постачання ОСОБА_4; заявка повинна бути надана Покупцем Постачальнику не пізніше, аніж 12 годин до часу відвантаження ОСОБА_4 та в ній має бути зазначено кількість та асортимент ОСОБА_4, а також вид транспортного засобу та дата завантаження ОСОБА_4 (п. 2.2. ОСОБА_3).

Згідно п.5.1 ОСОБА_3, оплата ОСОБА_4 здійснюється в національній грошовій одиниці України гривні протягом девяноста календарних днів з дати поставки ОСОБА_4 шляхом перерахування коштів за відвантажений ОСОБА_4 прямим банківським переказом на розрахунковий рахунок Постачальника.

Відповідно до п.п.6.2 та 6.3 ОСОБА_3, дерев'яні піддони та прокладки із сотового поліпропілену, які використовуються для пакування пляшки, є власністю Постачальника, а також тарою багаторазового використання. Заставна вартість зворотної тари багаторазового використання, яка використовується при пакуванні ОСОБА_4 за дерев'яні піддони складає 50,00 грн. без ПДВ, за прокладки з сотового поліпропілену 40,00 грн. без ПДВ.

Зворотна тара багаторазового використання, яка використовується при пакуванні ОСОБА_4 згідно з умовами ОСОБА_3, підлягає поверненню Постачальнику Покупцем за кошти Покупця в термін не пізніше шістдесяти календарних днів з дати поставки ОСОБА_4 (п. 6.4. ОСОБА_3).

Згідно п.6.5 ОСОБА_3, порядок обертання зворотної тари багаторазового використання визначається правилами використання, обертання та повернення засобів пакування багаторазового використання в Україні і Правилами повторного використання дерев'яної, картонної тари та паперових мішків (затверджених у відповідності із Постановою КМУ від 04.04.1992 року №174, наказом Міндержресурсів України від 16.06.1992 року №15).

Приймання дерев'яних піддонів, плоских прокладок із сотового поліпропілену за кількістю проводиться у відповідності до Інструкції П-6, затвердженою Постановою Держарбітражу при РМ СРСР від 15.06.1965 року, а за якістю у відповідності до Інструкції П-7, затвердженою Постановою Держарбітражу при РМ СРСР від 25.04.1966 року та згідно з транспортними документами (п. 6.6 ОСОБА_3).

Відповідно до п.6.7 ОСОБА_3, у випадку, якщо Покупець не повернув у встановлений пунктом 6.4 ОСОБА_3 строк дерев'яні піддони та прокладки із сотового поліпропілену, які використовуються для пакування пляшки або повернув їх не у повному обсязі, або повернув у стані, непридатному для їх подальшого використання, Покупець зобовязаний оплатити Постачальнику їх заставну вартість з урахуванням ПДВ 20 відсотків.

Пунктом 7.4 ОСОБА_3 встановлено, що за несвоєчасну оплату ОСОБА_4 Покупець сплачує Постачальнику за вимогою останнього пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення від вартості несплаченого ОСОБА_4.

Відповідно до п.11.1 ОСОБА_3, він набирає чинності з моменту його підписання та діє по 31.12.2015 року включно, а в частині виконання зобов'язань, що виникли в період його дії до вищезазначеної дати до повного їх виконання Сторонами.

Додатком №1 до ОСОБА_3 Сторонами встановлено ціну ОСОБА_4, який постачається за ОСОБА_3, Додатком №2 обсяги поставки в календарних місяцях та загальні обсяги поставки за ОСОБА_3.

Позивачем на виконання умов укладеного із Відповідачем ОСОБА_3 на підставі довіреностей на отримання товарно-грошових цінностей від 04.06.2015р. №375 та від 16.06.2015р. №410 видатковими накладними від 10.06.2015р. №494910576 на суму 66044,16грн., від 10.06.2015р. №494910577 на суму 66044,16грн., від 16.06.2015р. №494910585 на суму 66044,16грн., від 19.06.2015р. №494910592 на суму 66044,16грн. та товарно-транспортними накладними від 10.06.2015р. №, №9, від 16.06.2015р. №, від 19.06.2015р. № поставлено, а Відповідачем прийнято ОСОБА_4 за ОСОБА_3 на загальну суму 264176,64грн. Вказані видаткові та товарно-транспортні накладні підписано повноважними представниками та завірено відтисками печаток Сторін ОСОБА_3.

При цьому суд зазначає, що підписання покупцем Видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема ст.9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами ч.1 ст.692 ЦК України. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Відповідач взятих на себе договірних зобов'язань з оплати поставленої за ОСОБА_3 Продукції та повернення заставної тари не виконав, внаслідок чого виник борг за поставлений ОСОБА_4 в розмірі 264176,64грн.

З метою досудового врегулювання спору Позивач 25.12.2015р. звертався до Відповідача ОСОБА_5 від 24.12.2015р. вих.№627/25-11/25-01 із вимогою про погашення 2113413,12грн. суми боргу за ОСОБА_4 та 329472грн. за тару. Відповідачем вказану ОСОБА_5 отримано 30.12.2015р., проте залишено її без відповіді та реагування.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 264176,84грн. суми боргу за поставлений за ОСОБА_3 ОСОБА_4.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, поданому до суду 16.02.2016р. за вх.№6223/16, а також у відзиві на заяву про збільшення розміру позовних вимог від 21.03.2016р. вх.№11888/16 проти заявлених позовних вимог заперечує у повному обсязі, просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу з підстав того, що обсяг ОСОБА_4, за який виникла заборгованість, не був погоджений Сторонами, а помилково виготовлений Позивачем. Між Сторонами досягнуто домовленості щодо вибирання вказаної продукції, проте, погоджено інший порядок її оплати. Окрім того, Відповідач вказує на часткові оплати суми боргу з оплати поставленої продукції Платіжними дорученнями від 10.02.2016р. №2190 на суму 500000грн. та від 11.02.2016р. №2233 на суму 100000грн. Окрім того, Відповідач вказує на неправильне нарахування Позивачем пені та санкцій за порушення порядку і строку оплати поставленого ОСОБА_4 за ОСОБА_3.

Щодо доводів Відповідача про те, що обсяг ОСОБА_4, за який виникла заборгованість, не був погоджений Сторонами, а помилково виготовлений Позивачем; між Сторонами досягнуто домовленості щодо вибирання вказаної продукції, проте, погоджено інший порядок її оплати суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно зі ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки на підтвердження зазначених обставин Відповідачем не подано жодних доказів, такі його твердження не приймаються судом до уваги.

Більше того, наведені Відповідачем доводи спростовуються і посиланням Відповідача саме на укладений між Сторонами Договір №14-11/478 від 14.02.2013р. у виданих Відповідачем вищеописаних довіреностях на отримання товарно-грошових цінностей від 04.06.2015р. №375 та від 16.06.2015р. №410, за якими Відповідачем отримано ОСОБА_4, стягнення боргу за яким є предметом спору у даній справі.

Крім того, посилання саме на укладений між Сторонами Договір №14-11/478 від 14.02.2013р. міститься і у кожній з видаткових накладних (від 10.06.2015р. №494910576 на суму 66044,16грн., від 10.06.2015р. №494910577 на суму 66044,16грн., від 16.06.2015р. №494910585 на суму 66044,16грн., від 19.06.2015р. №494910592 на суму 66044,16грн.), на підставі яких Відповідачем отримано ОСОБА_4, стягнення боргу по оплаті якого є предметом спору у даній справі.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У ч.1 ст.509 ЦК України зазначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок.

Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом, вбачається із матеріалів справи та підтверджується в судовому засіданні представниками Сторін, Відповідачем після порушення провадження у справі Платіжним дорученням від 10.02.2016р. №2190 на суму 500000грн. та від 11.02.2016р. №2233 на суму 100000грн. здійснено погашення суми заборгованості з оплати поставленого за ОСОБА_3 ОСОБА_4.

Наведене також підтверджує Позивач у поясненнях, доданих до заяви про збільшення розміру позовних вимог від 01.03.21016р. вх.№1123/16 (до яких долучено виписку з банківського рахунку Позивача) та у розрахунках, доданих до заяви про збільшення розміру позовних вимог від 01.02.2016р. за вх.№1123/16.

Згідно п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Приписами п.4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України №18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі Постанова) передбачено, що перелік підстав припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Припинення провадження у справі це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи (п.4.2. Постанови).

Відповідно до п.4.4. Постанови господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Судом розяснено представникам Сторін правові наслідки припинення провадження у справі, передбачені статтями 78 та 80 ГПК України.

З врахуванням вищенаведеного, в тому числі факту підписання повноважними представниками та скріплення печатками юридичних осіб Сторін ОСОБА_3 Видаткових накладних, відсутність заперечень Відповідача як проти самого факту поставки Продукції, її невідповідності кількісним або якісним характеристикам, які визначено Сторонами у ОСОБА_3, так і щодо факту існування у Відповідача заборгованості з оплати поставленого Позивачем ОСОБА_4, беручи до уваги здійснене Відповідачем після порушення провадження у справі погашення 264176,64грн. суми основного боргу, стягнення якої є частиною предмету спору у справі, суд дійшов висновків про те, що провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 264176,64грн. суми основного боргу з оплати поставленого за ОСОБА_3 ОСОБА_4 слід припинити на підставі п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України у звязку із відсутністю предмета спору.

Щодо решти позовних вимог в частині стягнення 264176,84грн. основного боргу суд зазначає наступне.

Як зазначено вище в мотивувальній частині рішення, Позивачем (з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 01.03.2016р. вх.№1123/16) заявлено до стягнення 264176,84грн. основного боргу.

Проте, як встановлено судом та підтвердили представники обидвох Сторін впродовж розгляду справи, борг Відповідача за поставлений згідно ОСОБА_3 ОСОБА_4 складав 264176,64грн.

Відтак, позовні вимоги щодо стягнення 00грн. 20коп. основного боргу Позивачем не доведені.

Суд бере до уваги пояснення представника Позивача про те, що нею допущено описку або арифметичну помилку при здійсненні розрахунку основного боргу та те, що сума основного боргу саме в розмірі 264176,64грн. зазначена у представлених Позивачем розрахунках (в тому числі у розрахунку як основного боргу, так і пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, що додані до позовної заяви).

Проте, у прохальній частині заяви про збільшення розміру позовних вимог від 01.03.2016р. вх.№1123/16 Позивач просить стягнути з Відповідача саме 264176,84грн. основного боргу.

Заяви про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення основного боргу Позивачем не подано; суд не вправі самостійно зменшити розмір заявленої до стягнення Позивачем суми основного боргу.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що в задоволенні позову частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 00грн. 20коп. основного боргу слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Щодо стягнення пені в розмірі 49316,80 грн.

Згідно позовної заяви, заяви про збільшення розміру позовних вимог від 01.03.2016р. вх.№1123/16, Позивач просить стягнути з Відповідача 49316,80 грн. пені, яку розраховує по кожній поставці по 07.02.2016р., 08.02.2016р. та по 09.02.2016р. включно.

Відповідач у наданому до відзиву на заяву про збільшення розміру позовних вимог від 21.03.2016р. вх.№11888/16 контррозрахунку пені зазначає, що розмір пені за вказані періоди складає 48479,76грн.

Пунктом 7.4. ОСОБА_3 Сторонами встановлено, що за несвоєчасну оплату ОСОБА_4 Покупець сплачує Постачальнику за вимогою останнього пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення від вартості несплаченого ОСОБА_4.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 Цивільного кодексу України, ст.230 Господарського кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно пункту 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Також суд бере до уваги, що Позивачем подано два розрахунки пені: доданий до позовної заяви за період по 11.01.2016р. та доданий до заяви про збільшення розміру позовних вимог за період з 12.01.2016р., з врахуванням чого, внаслідок розбиття періодів Позивачем допущено похибки в округленні суми пені при зведенні періодів розрахунків.

Здійснивши перевірку розрахунків суми пені, яку належить стягнути з Відповідача на користь Позивача за порушення порядку та строку оплати поставленого за ОСОБА_3 ОСОБА_4, суд приходить до висновку, що сума є меншою, аніж заявлена Позивачем до стягнення та наведена у контр розрахунку Відповідача і складає 48364,06грн.

21.03.2016р. Відповідачем подано клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (вх.№11887/16), у якому з підстав скрутного матеріального становища Відповідача, наявністю у нього значної дебіторської заборгованості, валютними коливаннями курсу української гривні у співвідношенні до долара США, а також змінами у чинному законодавстві України, згідно з якими пиво, виробництво якого є основним видом діяльності Відповідача, віднесено до алкогольних напоїв, виробництво і розповсюдження яких ліцензується, у звязку з чим Відповідач несе додаткові грошові витрати на отримання ліцензій на виробництво і продаж продукції. У клопотанні Відповідач просить суд зменшити розмір неустойки на 50%.

До клопотання від 21.03.2016р. вх.№11887/16 Відпоівідачем додано копії наступних документів: постанов державного виконавця, в тому числі про арешт майна боржника та заборони на його відчуження, про арешт коштів боржника (Відповідача); звіту про фінансові результати підприємства (Відповідача) за 2015р.; аналізів рахунку (дебет-кредит) та довідку від 10.03.2016р. №179 про понесення витрат у звязку із зміною курсу гривні до іноземної валюти, з яких вбачається важке матеріальне становище Відповідача, в тому числі збитковість результатів фінансової діяльності.

Позивач у своєму Запереченні на клопотання Відповідача про зменшення розміру пені, поданому до суду 29.03.2016р. за вх.№13540/16, просить суд відмовити в задоволенні клопотання Відповідача (від 21.03.2016р. вх.№11887/16) з підстав того, що Відповідачем не доведено належними і допустимим доказами факту існування складного матеріального становища, а також того, що сам Позивач перебуває у складному матеріальному становищі і зменшення розміру пені призведе до порушення його майнових інтересів, як кредитора у зобовязанні із оплати поставленого за ОСОБА_3 ОСОБА_4, яке було порушено Відповідачем.

У відповідності до ч.1 ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Відтак, беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні доводи про завдані збитки, суд не вправі застосовувати наведену норму законодавства при вирішенні даного спору.

Проте, суд зазначає, що відповідно ч.2 ст.233 ГК України, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Приписами ч.3 ст.551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази того, що порушення Відповідачем зобовязання завдало збитків іншим учасникам господарських відносин.

Крім того, відповідно до п.3 ст.83 ГПК України, приймаючи рішення, господарський суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Наведене, в тому числі розмір неустойки, яка підлягає зменшенню, є правом, а не обовязком суду.

Пунктом 2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК). У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (з подальшими змінами), а також в абзацах першому-четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» (з подальшими змінами). Судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

У пункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (з подальшими змінами) зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

З підстав наведеного, заслухавши пояснення представників Сторін, враховуючи доводи мотивувальної частини рішення щодо стягнення основного боргу, беручи до уваги погашення Відповідачем до моменту вирішення спору по суті суми основної заборгованості, яка була предметом спору у справі, з урахуванням матеріальних інтересів Сторін суд дійшов висновків про необхідність часткового задоволення клопотання Відповідача та зменшення розміру пені, яку слід стягнути з Відповідача на користь Позивача, на 20 відсотків; відтак, позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 49316,80 грн. пені за заявлений до стягнення період (з врахуванням описаної вище здійсненої судом перевірки розрахунків, згідно якої розмір пені за заявлені до стягнення періоди складає 48364,06грн.) підлягають до задоволення в розмірі 38691,25грн. (48364,06/100*20); в решті позовних вимог в частині стягнення пені слід відмовити.

Щодо стягнення 3235,44грн. 3% річних та 13105,36 грн. інфляційних нарахувань.

Згідно позовної заяви, заяви про збільшення розміру позовних вимог від 01.03.2016р. вх.№1123/16, Позивач просить стягнути з Відповідача 3235,44грн. 3% річних, які розраховує з моменту виникнення боргу по кожній із поставок по 07.02.2016р., 08.02.2016р. та по 09.02.2016р. включно.

Відповідачем контр розрахунку 3% річних не представлено.

Крім того, відповідно до позовної заяви, заяви про збільшення розміру позовних вимог від 01.03.2016р. вх.№1123/16, Позивач просить стягнути з Відповідача 13105,36грн. інфляційних нарахувань, які розраховує по кожній з поставок за періоди вересень, листопад, грудень 2015р., січень 2016р. (при цьому не враховує жовтень 2015р., у якому існувала дефляція).

Згідно доданого Відповідачем контррозрахунку інфляційних нарахувань (додано до відзиву на заяву про збільшення розміру позовних вимог від 21.03.2016р. вх.№11888/16), розмір інфляційних нарахувань складає 10714,07грн.

Приписами п.1 ч.1 ст.530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно пункту 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому, при перевірці розрахунку 3% річних суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Також суд бере до уваги, що Позивачем подано два розрахунки 3% річних: доданий до позовної заяви за період по 11.01.2016р. та доданий до заяви про збільшення розміру позовних вимог за період з 12.01.2016р., з врахуванням чого, внаслідок розбиття періодів Позивачем допущено похибки в округленні суми 3% річних при зведенні періодів розрахунків.

При перевірці розрахунку інфляційних нарахувань судом взято до уваги положення п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (із змінами та доповненнями), відповідно до якого, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція; при цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Здійснивши перевірку правильності розрахунку 3% річних суд зазначає, що розмір 3% річних за заявлений Позивачем до стягнення період складає 3245,65грн., що є більшим, аніж заявлено Позивачем до стягнення (3235,44грн.). Проте, за відсутності клопотання, передбаченого п.2 ч.1 ст.83 ГПК України, суд не вправі вийти за межі позовних вимог.

Здійснивши перевірку правильності розрахунку інфляційних нарахувань суд зазначає, що такі Позивачем розраховано також не вірно, оскільки не враховано вищенаведених правових позицій п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (із змінами та доповненнями); відтак, інфляційні нарахування в межах заявлених позовних вимог слід проводити за жовтень-грудень 2015р. та січень 2016р.; розмір інфляційних нарахувань складає 6052,64грн., що є меншим, аніж заявлено Позивачем до стягнення та зазначено у контр розрахунку Відповідача.

Враховуючи вищенаведене, заслухавши пояснення представників Сторін, беручи до уваги доводи мотивувальної частини рішення щодо стягнення основного боргу, перевіривши правильність проведених розрахунків 3% річних та інфляційних нарахувань, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 3235,44грн. 3% річних підлягають до задоволення повністю; вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача 13105,36грн. інфляційних нарахувань підлягають до задоволення в розмірі 6052,64грн., в решті позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

29.03.2016р. у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний, з врахуванням вихідних, 04.04.2016р.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід покласти на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 864,78грн. судового збору. При цьому суд враховує вищенаведені доводи мотивувальної частини рішення щодо стягнення пені та зазначає, що судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на Відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Суд також зазначає, що відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі, проте, клопотання про повернення сплаченого судового збору станом на час винесення рішення суду не заявлено та не подано.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-5, 4-7, 33, 38, 43, 49, 80 (п.1-1 ч.1), 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 193 Господарського кодексу України, ст.ст.6, 11, 509, 525, 526, 527, 530, 549, 610, 625, 626, 627, 629, 631, 655, 712 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробничої компанії «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» (79032, Львівська область, м.Львів, вул.Дж.Вашингтона, буд.10; ідентифікаційний код 31978272) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» (62472, Харківська область, Харківський район, м.Мерефа, вул.Леонівська, буд.84-А; ідентифікаційний код 32952061) 264176,64 грн. суми основного боргу припинити на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України у звязку із відсутністю предмета спору.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробничої компанії «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» (79032, Львівська область, м.Львів, вул.Дж.Вашингтона, буд.10; ідентифікаційний код 31978272) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» (62472, Харківська область, Харківський район, м.Мерефа, вул.Леонівська, буд.84-А; ідентифікаційний код 32952061) 38691,25 грн. пені, 3235,44 грн. 3% річних, 6052,64 грн. інфляційних втрат та 864,78 грн. судового збору.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.