КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2016 р. Справа№ 910/19399/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Куксова В.В.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: Григорчук В.І. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Єфімова Т.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд"

на рішення Господарського суду м. Києва від 22.02.2016 року у справі № 910/19399/15 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Національного банку України

до Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд"

про стягнення 2339988,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2015 року у справі № 910/19399/15 позовні вимоги Національного банку України задоволено в повному обсязі

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2015 року вказане рішення залишено без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.12.2015 року рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2015 року скасовано, а справу № 910/19399/15 передано на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.02.2016 року позов задоволено частково, стягнуто з публічного акціонерного товариства "ХОЛДИНГОВА КОМПАНІЯ "КИЇВМІСЬКБУД" на користь Національного банку України пеню в сумі 1078677,81 грн., штраф в сумі 559314,20 грн.; витрати по сплаті судового збору в сумі 46799,77 грн., в іншій частині позову відмовлено, витрати по судовому збору покладено на позивача.

Не погодившись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Київміськбуд" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що апелянт вважає оскаржуване рішення винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що п. 7.2 договору в частині сплати пені за несвоєчасну передачу об'єктів нерухомості відповідно до чинного законодавства не може бути застосованою.

Скаржник зазначає, що судом не досліджено та обставина, що Компанією не завдано буд-яких зазначених збитків чи інших втрат, матеріальної або будь-якої іншої шкоди позивачу, також Позивачем не доведені обставини щодо відповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, тобто є неспіврозмірним та не наданий відповідний розрахунок такого розміру.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Куксов В.В., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2016 року апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 06.04.2016 року.

Позивач, згідно з поданим до суду 06.04.2016 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

22.08.2013 року між НБУ, як інвестором, та ПАТ "ХК "КИЇВМІСЬКБУД", як забудовником, укладено договір № Г-2245 про інвестування у житлове будівництво, відповідно до предмета якого інвестор в порядку та на умовах, визначених цим договором, бере участь у здійсненні фінансування будівництва об'єктів будівництва, перелік яких зазначений у додатку № 1 до договору, а забудовник зобов'язується в порядку, строки та на умовах, визначених цим договором збудувати та передати інвестору об'єкти будівництва належної якості за актами приймання-передавання за кожною адресою та зареєструвати їх в Департаменті будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (п. 1.1 договору).

Згідно з розділом "Визначення" договору "об'єкт будівництва" - це квартири у житлових будинках згідно з Адресним переліком квартир, що наведено у додатку № 1 до цього договору, що є невід'ємною частиною цього договору.

Як вбачається з п. 3.1 договору, загальна вартість об'єктів будівництва становить 58383650,55 грн, у тому числі ПДВ - 9730608,43 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору оплата проводиться інвестором в національній валюті України - гривня, протягом 5 робочих днів з дати підписання договору в сумі, яка передбачена пунктом 3.1 договору.

Пунктом 5.1 договору сторони погодили, що забудовник передає інвестору об'єкти будівництва за актами приймання-передавання у строки, що зазначені у додатку № 1 до цього договору.

Забудовник зобов'язаний передати у власність інвестору у строк визначений у пункті 5.1 договору об'єкт будівництва за актом приймання-передавання разом із документами визначеними у пункті 5.2 цього договору (п.п. 6.1.5, 6.1.8 договору).

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення з ПАТ "ХК "КИЇВМІСЬКБУД" неустойки у вигляді штрафу в сумі 799020,28 грн та пені в сумі 1540968,30 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідачем порушено зобов'язання за договором від 22.08.2013 року № Г-2245 про інвестування у житлове будівництво, яке полягає у передачі об'єктів будівництва у встановлений договором строк.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" встановлено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект.

Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність" передбачено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

Як вбачається з матеріалів справи, інвестор меморіальним ордером від 27.08.2013 № (#723449236) перерахував на користь забудовника загальну вартість об'єктів будівництва, тобто 58383650,55 грн. Наведений факт водночас підтверджується довідкою забудовника від 28.08.2013 № Ф/РН/1193.

Додатковою угодою від 15.10.2013 року № Г-2277 до договору сторони вирішили додаток № 1 "Адресний перелік квартир" викласти в новій редакції, яка наведена у додатку до даної угоди.

Відповідно до "Адресного переліку квартир" (додаток № 1 до договору у новій редакції), забудовник зобов'язався передати інвесторові квартири, що знаходяться, зокрема, за адресою: м. Київ, проспект Возз'єднання (секція 2) загальною вартістю 11219888,24 грн. у 3 кварталі 2014 року.

Забудовник звернувся до інвестора з проханням, викладеного у листі від 12.02.2015 № 00496/0/2-15, щодо доплати грошових коштів в сумі 194687,24 грн у зв'язку зі збільшенням фактичної площі квартир, за адресою: м. Київ, проспект Возз'єднання (секція 2).

Актом від 13.02.2015 року № 4, який підписано сторонами і скріплено відбитками печаток, забудовник передав, а інвестор прийняв 21 квартиру загальною площею 1095,60 м2, за адресою: м. Київ, проспект Возз'єднання, 30.

Згідно з меморіальним ордером від 25.02.2015 року № (#947279836) інвестор перерахував на користь забудовника додаткові 194687,24 грн.

Позивачем оплачено об'єкти будівництва - 21 квартиру загальною площею 1095,60 м2, за адресою: м. Київ, проспект Возз'єднання, 30 у повному обсязі на суму 11414575,48 грн.

У зв'язку з порушенням відповідачем строків передачі об'єктів будівництва, позивач звернувся до відповідача з листом від 16.04.2015 року № 0/25-106/1633, в якому на підставі п. 7.2. договору, просив сплатити пеню у розмірі 1540968,30 грн. та штраф у розмірі 799020,28 грн.

Проте, відповідач у справі відповіді на зазначений лист не надав, штрафні санкції не сплатив, що і стало підставою для звернення позивача з позовом у даній справі.

Як встановлено сторонами у додатку № 1 до договору (в редакції додаткової угоди від 15.10.2013 року № Г-2277), відповідач був зобов'язаний передати позивачеві квартири, що знаходяться, зокрема, за адресою: м. Київ, проспект Возз'єднання (секція 2) у 3 кварталі 2014 року, тобто в термін до 30 вересня 2014 року, включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, як вбачається з акту від 13.02.2015 року № 4, вказані вище об'єкти будівництва передано забудовником інвесторові фактично 13.02.2015 року.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що доказів продовження сторонами договору терміну передачі об'єктів будівництва до 13.02.2015 року матеріали справи не містять, тому з наведеного вбачається, що відповідач вважається таким, що прострочив зобов'язання.

З огляду на те, що відповідач своїми діями порушив зобов'язання за договором (ст. 610 Цивільного кодексу України), то він вважається таким, що прострочив виконання (ст. 612 Цивільного кодексу України), тому є підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом.

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції щодо застосування санкцій враховуючи наступне.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 року у справі № 3-24гс12, яка прийнята судовою палатою у господарських справах, та постановою Верховного Суду України від 09.04.2012 року у справі № 3-88гс11, яка прийнята всіма судовими палатами названого суду (41 суддя).

До того ж, Верховний Суд України у своїй постанові, на яку посилається суд касаційної інстанції як на підтвердження своєї правової позиції, дійшов висновку, що відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності.

Колегія суддів також зауважує, що Пленумом Вищого господарського суду України у пункті 2.1 постанови від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", роз'яснено, що одночасне застосування неустойки у вигляді пені і штрафу не свідчить про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Пунктом 7.2 договору (з урахуванням змін, внесених додатковим договором від 15.10.2013 № Г-2277) визначено, що у разі порушення забудовником строків передачі об'єктів будівництва останній сплачує інвестору пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості несвоєчасно переданих квартир за кожний день прострочення до дня виконання зобов'язань, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Тому, судом першої інстанції вірно враховано, що наведена умова договору відповідає конструкції, яка наведена в абзаці 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Враховуючи викладене колегія суддів не погоджується з доводом апелянта стосовно того, що п. 7.2 договору в частині сплати пені за несвоєчасну передачу об'єктів нерухомості відповідно до чинного законодавства не може бути застосовано.

Таким чином, підсумовуючи сукупність фактичних обставин справи, норм права та наведених правових позицій Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність позовних вимог НБУ щодо застосування до відповідача цивільно-правової відповідальності шляхом стягнення з останнього пені та штрафу за прострочення терміну передачі позивачеві об'єктів будівництва.

Також, судом першої інстанції вірно враховано, що відповідач звернувся до суду з клопотанням від 08.02.2016 року, яким просить зменшити розмір неустойки до 400000,00 грн. Дане клопотання відповідач мотивує тим, що, на думку останнього, позивачеві не завдано будь-яких значних збитків чи інших втрат, матеріальної або будь-якої іншої шкоди. Також відповідач вважає, що позивач мав довести обставини щодо відповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, тобто є співрозмірним.

Крім того, у вказаному клопотанні відповідач зазначив, що, на його думку, неустойка у вигляді пені застосуванню не підлягає, оскільки така відповідальність підлягає застосуванню лише за порушення грошового зобов'язання.

Суд першої інстанції правомірно не погоджується із твердженнями відповідача щодо неможливості застосування такої відповідальності як пеня за порушення негрошового зобов'язання, оскільки наведені норми права не встановлюють виключне застосування такої санкції лише за порушення грошового зобов'язання, тобто такі доводи відповідача суперечать наведеним вище положенням законодавства, а також порушують принцип презумпції правомірності правочину, викладений у ст. 204 Цивільного кодексу України.

Також, судом першої інстанції вірно зазначено, що нормами чинного законодавства не покладено на кредитора обов'язок доводити співрозмірність розміру стягуваної суми (неустойки), порівняно із обставинами, які призвели до застосування такої цивільно-правової санкції.

Щодо ненаданий відповідного розрахунку розміру відповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) колегія суддів зазначає, що матеріали справи спростовують такі твердження, оскільки містять значну кількість вказаних розрахунків.

Розглядаючи клопотання відповідача щодо зменшення розміру неустойки, суд першої інстанції виходив з такого.

Положеннями ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За приписом п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Виходячи з наведених норм права і обставин даної справи, суд визнав за необхідне скористатися своїм правом, наданим п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, та зменшити розмір неустойки, який складає 20,5 % від суми, на яку прострочено зобов'язання, на тридцять відсотків.

При цьому, суд першої інстанції вірно взяв до уваги ступінь виконання зобов'язання боржником, який виконано останнім у поновному обсязі, тобто передано об'єкти будівництва повністю; незначність прострочення зобов'язання (4 місяці і 2 тижні), порівняно із загальним періодом проекту за договором; соціальну спрямованість діяльності відповідача (житлове будівництво у м. Києві); складні умови для здійснення господарської діяльності (зокрема, зростання курсу іноземних валют); фактичне досягнення позивачем мети, обумовленої договором (отримання об'єктів будівництва); відсутність належних доказів, які б свідчили про заподіяння позивачеві збитків та порушення інших інтересів, що заслуговують на увагу.

Таким чином, позов НБУ підлягає задоволенню частково, а саме пеня в сумі 1078677,81 грн., а штраф в сумі 559314,20 грн.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року у справі № 910/19399/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року у справі № 910/19399/15 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року у справі № 910/19399/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року у справі № 910/19399/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/19399/15 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді В.В. Куксов

К.В. Тарасенко