ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.03.2016р. Справа №905/709/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Водотеплокомунікація», м.Вугледар,

про стягнення 735176,28 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 гол. юрисконс.

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Водотеплокомунікація», м.Вугледар про стягнення пені у розмірі 189627,07 грн, суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, - 532909,34 грн, 3% річних 12639,87 грн, а всього 735176,28 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №2591/14-БО-6 від 26.11.2014р. купівлі-продажу природного газу, що стало підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних збитків.

Відповідач у судове засідання 29.03.2016р. не зявився, будь-яких пояснень по суті спору не надав, витребуваних судом документів не представив, про розгляд справи був обізнаний, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №277.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач у судове засідання 29.03.2016р. на виклик суду не зявився, справа може бути розглянута за наявними в ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а відсутність вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 26.11.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Водотеплокомунікація» (покупець) було підписано договір купівлі-продажу природного газу №2591/14-БО-6.

За приписами п.1.1 вказаного договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно з УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

За правилами п.2.1 договору №2591/14-БО-6 від 26.11.2014р. продавець передає покупцеві з 01.11.2014р. по 31.12.2014р. газ обсягом до 348,5 тис. куб. м, у тому числі в листопаді 149,4 тис. куб. м, грудні 199,1 тис. куб. м.

За змістом п.5.2 укладеного сторонами правочину до сплати за 1000 куб. м газу належить 6682,44 грн з ПДВ.

15.12.2014р. сторони підписали додаткову угоду №1 від 15.12.2014р. до договору №2591/14-БО-6 від 26.11.2014р., внаслідок чого з 01.12.2014р. ціна на газ за 1000 куб. м газу стала дорівнювати 7661,64 грн з ПДВ.

Відповідно до п.11 договору №2591/14-БО-6 від 26.11.2014р. останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.11.2014р. і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Як свідчать матеріали справи, на підставі договору №2591/14-БО-6 від 26.11.2014р. позивачем та відповідачем було підписано, зокрема, наступні акти приймання-передачі природного газу (з урахуванням послуги на транспортування):

- б/н від 30.11.2014р. у листопаді 2014 року на суму 635894,31 грн,

- б/н від 31.12.2014р. у грудні 2014 року на суму 704035,77 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом п.6.1 договору №2591/14-БО-6 від 26.11.2014р. остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За приписами п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено «по 1 серпня 2014 року» або «включно до 1 серпня 2014 року», то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Відтак, зобовязання з оплати газу, мали бути виконані наступним чином:

- за поставкою листопада 2014 року на суму 635894,31 грн 15.12.2014р. включно, з урахуванням того, що останній день строку (14.12.2014р.) припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України),

- за поставкою грудня 2014 року на суму 704035,77 грн 14.01.2015р. включно.

При цьому, як свідчать матеріали справи, 22.04.2015р. відповідач перерахував на користь позивача 1181482,16 грн (відомості, які містяться у довідці «Операції з 01.01.2014р. по 31.10.2015р.» позивача), що були зараховані в якості оплати за поставкою листопада 2014 року 635894,31 грн, а у залишковій частині за поставкою грудня 2014 року 545587,85 грн.

Крім того, як вказує позивач та проти чого відповідач в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечує, остаточний розрахунок за поставкою грудня 2014 року в сумі 158447,92 грн було здійснено відповідачем у наступні строки:

- 24.04.2015р. на суму 15351,69 грн,

- 27.04.2015р. на суму 35788,66 грн,

- 28.04.2015р. на суму 93,22 грн,

- 05.05.2015р. на суму 14839,53 грн,

- 07.05.2015р. на суму 129,14 грн,

- 08.05.2015р. на суму 1740,71 грн,

- 13.05.2015р. на суму 6476,30 грн,

- 14.05.2015р. на суму 10198,80 грн,

- 18.05.2015р. на суму 33848,13 грн,

- 19.05.2015р. на суму 33568,31 грн,

- 20.05.2015р. на суму 6413,43 грн.

З метою повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи ухвалою від 22.02.2016р. господарського суду відповідача було зобовязано надати, зокрема, відзив на позовну заяву.

Проте, відповідачем правової позиції по суті спору не висловлено, факту перерахування вартості газу в сумі 1339930,08 грн саме в ті дати, які визначені позивачем не спростовано.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.2.3 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

За таких обставин, при прийнятті цього рішення суд виходить з того, що фактичне перерахування вартості природного газу на суму 1339930,08 грн було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором №2591/14-БО-6 від 26.11.2014р.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

У відповідності до п.7.2 договору №2591/14-БО-6 від 26.11.2014р. у разі невиконання покупцем пункту 6.1 договору він зобов?язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 189627,07 грн пені, а саме:

- 95784,85 грн за період з 15.12.2014р. по 22.04.2015р. (поставка листопада 2014 року на суму 635894,31 грн),

- 93842,22 грн за період з 15.01.2015р. по 20.05.2015р. (поставка грудня 2014 року на суму 704035,77 грн).

Здійснивши перевірку вказаного розрахунку з урахуванням приписів п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» щодо не нарахування пені у день фактичної оплати, з огляду на те, що позивач припустився помилки при визначенні початку перебігу строку для нарахування неустойки за зобовязаннями листопада 2014 року, суд дійшов висновку, що сума пені за простроченими зобовязання відповідача по оплаті газу, який було поставлено у листопаді - грудні 2014 року (в межах визначених позивачем періодів) становить 186936,64 грн.

Одночасно, за приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 12639,87 грн, а саме:

- 6742,22 грн за період з 15.12.2014р. по 22.04.2015р. (поставка листопада 2014 року на суму 635894,31 грн),

- 5897,65 грн за період з 15.01.2015р. по 20.05.2015р. (поставка грудня 2014 року на суму 704035,77 грн).

Здійснивши перевірку вказаного розрахунку з урахуванням того, що у день фактичної оплати відсотки річних не нараховуються, а також з огляду на те, що позивач припустився помилок при визначенні початку перебігу строку для нарахування відсотків річних за зобовязаннями листопаду 2014 року, суд дійшов висновку, що сума 3% річних за простроченими зобовязаннями відповідача по оплаті газу, який було поставлено у листопаді - грудні 2014 року (в межах визначених позивачем періодів) дорівнює 12477,47 грн.

Крім того, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 532909,34 грн, а саме:

- 262265,90 грн за період з грудня 2014 року по квітень 2015 року (поставка листопада 2014 року на суму 635894,31 грн),

- 270643,44 грн за період з січня 2015 року по травень 2015 року (поставка грудня 2014 року на суму 704035,77 грн).

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, суд зазначає про наступне:

За приписами п.3.2 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Поставка листопада 2014 року на суму 635894,31 грн.

Як встановлено судом вище, платіж за зобовязаннями листопада 2014 року мав бути здійснений не пізніше 15.12.2014р. включно. Відтак, період прострочення для нарахування інфляційних втрат за ним починається з січня 2015 року. Оскільки відповідачем було повністю погашено заборгованість за поставкою листопада 2014 року 22.04.2015р., то у квітні 2015 року інфляційні нарахуванню не підлягають. При цьому, позивачем відповідне нарахування здійснено з грудня 2014 року по квітень 2015 року.

Поставка грудня 2014 року на суму 704035,77 грн.

Платіж за зобовязаннями грудня 2014 року мав бути здійснений не пізніше 14.01.2015р. включно. Відтак, період прострочення для нарахування інфляційних втрат за ним починається з лютого 2015 року. Оскільки відповідачем було повністю погашено заборгованість за поставкою грудня 2014 року 20.05.2015р., то у травні 2015 року інфляційні нарахуванню не підлягають. При цьому, позивачем відповідне нарахування здійснено з січня по травень 2015 року.

За таких обставин, з урахуванням того, що позивачем не було враховано правил нарахування інфляційних втрат при здійсненні відповідного розрахунку, що призвело до безпідставного збільшення заявленої до стягнення суми інфляційної складової боргу за поставками листопада - грудня 2014 року, за висновками суду, стягненню з відповідача на користь позивача належать інфляційні збитки у розмірі 261407,82 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків пені, 3% річних, інфляційних втрат здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення пені, інфляційних втрат та процентів річних підлягають частковому задоволенню, а саме на суми 186936,64 грн, 261407,82 грн та 12477,47 грн.

Згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 11027,64 грн підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Водотеплокомунікація», м.Вугледар про стягнення пені у розмірі 189627,07 грн, суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, - 532909,34 грн, 3% річних 12639,87 грн, а всього 735176,28 грн, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Водотеплокомунікація» (85670, Донецька обл., м.Вугледар, вул.13 Десантників, буд.53, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6, ) пеню 186936,64 грн, суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, 261407,82 грн, 3% річних 12477,47 грн, а також судовий збір в сумі 6912,33 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 29.03.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 04.04.2016р.

Суддя Ю.О.Паляниця