ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2016р. Справа№ 914/383/16

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Полюхович Х.М.

за позовом: Приватного підприємства «Молекс», м.Новояворівськ

до відповідача: Публічного Акціонерного Товариства «Фірма «Нафтогазбуд», м.Львів

про стягнення

ціна позову: 71182,42 грн.

Представники:

позивача: ОСОБА_1 директор (паспорт серія КВ №526865)

відповідача: не зявився

Суть спору:

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Приватного підприємства «Молекс» до Публічного Акціонерного Товариства «Фірма «Нафтогазбуд» про стягнення 41900грн. основного боргу, 1995,60грн. пені, 1881,32грн. трьох відсотків річних, 25405,50грн. інфляційних втрат; ціна позову 71182,42грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.02.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 01.03.2016р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, зазначених в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі від 01.03.2016р. та від 22.03.2016р., в тому числі у звязку із неявкою повноважного представника Відповідача та невиконання Відповідачем вимог ухвал суду у даній справі.

Впродовж розгляду справи представнику Позивача по явці оголошено права і обовязки, визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38 ГПК України. Крім того, в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровані Сторонам, в тому числі Відповідачу (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення та письмові повідомлення про відкладення розгляду справи) зазначено, що права та обовязки сторін визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38, 59 ГПК України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав, надав пояснення по суті спору з обґрунтуванням наявності підстав для стягнення з Відповідача заборгованості.

Представник Відповідача в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, вимог ухвал суду по справі належним чином не виконав, про причини невиконання суду не повідомив.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалі про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 38 (витребування доказів) ГПК України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора. Жодних клопотань в порядку ст.38 ГПК України протягом розгляду справи Сторонами не заявлялось.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Впродовж розгляду справи в судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

В судовому засіданні оглянуто оригінали документів, копії яких долучено до позовної заяви.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу в порядку ст..75 ГПК України.

Крім цього, враховуючи вимоги ст..69 ГПК України та терміни перебігу поштових відправлень суд зазначає про відсутність можливості для подальшого відкладення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Позивача та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Щодо стягнення 41900грн. боргу.

01.11.2013р. між Позивачем (Виконавець) та Відповідачем (ОСОБА_2) укладено Договір №33/13 (надалі Договір), за умовами якого (п.п.1.1, 1.2) ОСОБА_2 доручив, а Виконавець прийняв на себе обовязки щодо виконання робіт з незалежної оцінки основних засобів згідно поданих заявок; термін виконання робіт за Договором складає 10 днів.

Відповідно до п.п 2.1-2.4 Договору, вартість робіт, визначених у п. 1.1 Договору, визначається ОСОБА_2 приймання-здачі робіт з незалежної оцінки; розмір авансу визначається рахунком на підставі поданої заявки; аванс підлягає перерахуванню на розрахунковий рахунок Виконавця протягом пяти робочих днів з моменту отримання рахунка; вартість робіт, зазначених у п.2.1 Договору, підлягає перерахуванню на розрахунковий рахунок Виконавця протягом пяти робочих днів з моменту підписання ОСОБА_2 приймання-здачі.

Розділом 4 Договору Сторонами погоджено порядок прийому-здачі робіт, розділом 5 відповідальність Сторін.

Так, згідно п. 4.1 Договору після завершення робіт Виконавець передає ОСОБА_2 звіт про виконану роботу, оформлений у встановленому порядку. Виконавець, на вимогу ОСОБА_2, дає письмові розяснення щодо звіту.

Пунктом 4.2 Договору Сторонами встановлено, що одночасно із передачею звіту Виконавець передає ОСОБА_2 прийому-здачі робіт; ОСОБА_2 зобовязаний підписати ОСОБА_2 прийому-передачі, або дати в термін до двох днів письмову мотивовану відмову його підписання; у разі відмови, ОСОБА_2 повертає Виконавцю всю інформацію про виконану роботу.

Відповідно до п.5.2 Договору, за невиконання ОСОБА_2 умов Договору, зазначених у п.2.4, з ОСОБА_2 стягується пеня в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочки.

Пунктом 8.1 Договору Сторонами погоджено, що угода діє з 01.11.2013р. до повного виконання взятих Сторонами на себе зобовязань.

В подальшому, на виконання умов укладеного між Сторонами Договору Позивач ОСОБА_3 приймання-здачі виконаних робіт з незалежної оцінки від 12.02.2014р. №07/61 на суму 18800грн., від 14.02.2014р. №07/49 на суму 11600грн. та від 18.03.2014р. №07/83 на суму 11500грн. передав, а Відповідач прийняв роботи за Договором на загальну суму 41900грн. Вказані акти підписано повноважними представниками та завірено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

Відповідач взятих на себе договірних зобовязань з оплати виконаних та переданих Позивачем робіт за Договором не виконав, внаслідок чого утворився борг в розмірі 41900грн. Станом на час розгляду справи по суті доказів повного чи часткового погашення якого Сторонами суду не заявлено та не подано.

З метою досудового врегулювання спору Позивач звертався до Відповідача ОСОБА_4 від 23.07.2015р. вих.№10/15 із вимогою про погашення суми боргу з оплати виконаних робіт та штрафних санкцій за порушення порядку і строку оплати робіт на загальну суму 62501,39грн. Відповідачем вказану претензію залишено без відповіді та реагування.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 41900грн. суми основного боргу за Договором.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, поданому до суду 16.03.2016р. за вх.№10691/16, проти позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі з підстав того, що ОСОБА_2 приймання-передачі робіт за Договором від 14.02.2014р. №07/49 на суму 11600грн. та від 18.03.2014р. №07/83 на суму 11500грн. підписані від імені Відповідача невідомою особою, а відтак, не є належними доказами в підтвердження обставин, на які Позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог. Також Відповідач зазначає, що ним не здійснено подальшого схвалення Договору, а тому Договір має бути визнаний недійсним.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зазначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок.

В силу положень ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного кодексу України).

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Приписами ч.1 ст.875 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Відповідно до ч.1 ст.846 Цивільного кодексу України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Приписами ч.1 ст.92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною третьою вказаної статті встановлено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Якщо керівник відособленого підрозділу юридичної особи мав відповідні повноваження, але у правочині помилково відсутні вказівки на те, що її укладено від імені юридичної особи, то ця обставина також не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У таких випадках правочин слід вважати вчиненим від імені юридичної особи.

Також суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.42 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008р. №13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема відповідно до Першої директиви 68/151/ЄЕС Ради Європейських співтовариств від 9 березня 1968 року.

У пункті 6 оглядового листа Вищого господарського суду України від 18.02.2013р. №01-06/374/2013 «Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)» зазначено, що за приписами ч.1 ст.853 ЦК України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Відповідно до частини четвертої статті 882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Аналогічні приписи містяться і в ч.1 ст.181 ГК України, відповідно до якої, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено - письмову, а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі.

Належних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження факту порушення порядку використання печатки ПАТ «Фірма «Нафтогазбуд», її втрати чи викрадення станом на час розгляду справи по суті Відповідачем суду не заявлено та не подано.

Тому, за наявності на ОСОБА_2 приймання-здачі виконаних робіт з незалежної оцінки від 12.02.2014р. №07/61, від 14.02.2014р. 307/49 та від 18.03.2014р. №07/83 відтисків печатки юридичної особи - Відповідача, спростовують його посилання, як на підставу відсутності грошового зобовязання та недійсності договору, на те, що вказані акти підписано невідомою особою без відповідних повноважень, є безпідставним. Підписання договору його стороною слід вважати підпис уповноваженої особи цієї сторони, скріплений печаткою товариства, а не тієї чи іншої його частини. Аналогічну правову позицію закріплено в Постановах Вищого господарського суду України, в тому числі від 13.01.2013р. у справі №5006/12/191пд/2012.

Відтиск печатки підприємства, наявний, зокрема, на первинних документах, що є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції. Аналогічну правову позицію закріплено у постанові Вищого господарського суду України від 08.04.2015р. у справі №904/5497/14.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

При цьому суд зазначає, що підписання ОСОБА_2 та завірення відтиском печатки ПАТ «Фірма «Нафтогазбуд» ОСОБА_2 приймання-здачі робіт з незалежної оцінки за Договором, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і які відповідають вимогам, зокрема ст.9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за виконані роботи (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Суд відхиляє заперечення Відповідача проти позову, оскільки ОСОБА_2 приймання-здачі виконаних робіт з незалежної оцінки за Договором від 12.02.2014р. №07/61, від 14.02.2014р. №07/49 та від 18.03.2014р. №07/83 підписані від імені Відповідача та завірені відтиском печатки ПАТ «Фірма «Нафтогазбуд»; в матеріалах справи відсутні, Сторонами на час розгляду справи по суті не заявлені та не подані належні, достатні та допустимі докази в підтвердження відмови Відповідача від Договору чи прийняття робіт за ним, а також із врахуванням відсутності заперечень Відповідача як щодо самого факту передачі робіт, так і зауважень щодо їх обсягів та якості, звернення Відповідачем результатів робіт на свою користь, а також відсутності відповіді на претензію Позивача про сплату заборгованості як безпідставну та необґрунтовану, суд дійшов висновків про те, що Відповідачем здійснено схвалення прийняття робіт за Договором, а відтак у ПАТ «Фірма «Нафтогазбуд» виникло грошове зобов'язання з їх оплати в порядку та строки, встановлені Договором.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 41900грн. основного боргу підлягають до задоволення.

Щодо стягнення 1995,60 грн. пені.

У позовній заяві Позивач просить стягнути з Відповідача пеню в розмірі 1995,60грн., яку розраховує: з суми боргу 18800грн. (за ОСОБА_2 приймання-здачі робіт з незалежної оцінки від 12.02.2014р. №07/61) за період з 20.02.2014р. по 20.08.2014р.; з суми боргу 11600грн. (за ОСОБА_2 від 14.02.2014р. №07/49) за період з 24.02.2014р. по 24.08.2014р.); з суми боргу 11500грн. (за ОСОБА_2 від 18.03.2014р.) за період з 26.03.2014р. по 26.09.2014р.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Приписами ч.2 ст.343 ГК України, встановлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Перевіривши правильність розрахунку пені, беручи до уваги доводи мотивувальної частини рішення щодо стягнення суми основного боргу, суд встановив, що розмір пені за заявлені до стягнення Позивачем періоди складає 1980,77грн. Помилка в розрахунку Позивачем пені полягає у невірному визначенні періоду до стягнення пені з боргу в розмірі 11600грн. (по ОСОБА_2 від 14.02.2014р. №07/49), оскільки, з врахуванням вимог п.2.4 Договору, першим днем порушення зобовязання щодо оплати є не 24.02.2014р., а 22.02.2014р.; відповідно розраховується і встановлений ч.6 ст.232 ГК України шестимісячний строк до нарахування пені.

Проте, 16.04.2016р. Відповідачем подано заяву (вх.№10690/16) про застосування строку позовної давності, у якій просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог про стягнення з відповідача на користь Позивача 1995,60грн. пені.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 ст.261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Аналогічне правове положення закріплено у п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Пунктом 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» встановлено, що відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 приймання-здачі робіт з незалежної оцінки підписано Сторонами 12.02.2014р., 14.02.2014р. та 18.03.2014р., а пунктом 2.4. Договору встановлено обовязок відповідача оплатити виконані за договором роботи протягом 5 робочих днів з моменту ОСОБА_2 приймання-здачі.

Таким чином, прострочення оплати виконаних за договором робіт за ОСОБА_2 приймання-здачі робіт з незалежної оцінки від 12.02.2014р. виникло у Відповідача 20.02.2014р., за ОСОБА_2 приймання-здачі робіт з незалежної оцінки від 14.02.2014р. 22.02.2014р., за ОСОБА_2 приймання-здачі робіт з незалежної оцінки від 18.03.2014р. 26.03.2014р.

З врахуванням вимог статті 232 та 258 ЦК України строк позовної давності за вимогою про стягнення пені за прострочення виконання зобов'язання з оплати виконаних за Договором робіт за ОСОБА_2 приймання-здачі робіт з незалежної оцінки від 12.02.2014р. сплив 20.08.2015р., за ОСОБА_2 приймання-здачі робіт з незалежної оцінки від 14.02.2014р. 22.08.2015р., за ОСОБА_2 приймання-здачі робіт з незалежної оцінки від 18.03.2014р. 26.09.2015р.

Як вбачається із відмітки відповідальної особи канцелярії суду на позовній заяві, позовну заяву Позивачем подано до суду 11.02.2016р., тобто після спливу строку позовної давності в частині стягнення пені, про застосування наслідків спливу якого подано Відповідачем заяву.

Приписами частини четвертої статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З підстав наведеного суд дійшов висновків про наявність правових підстав до застосування наслідків спливу позовної давності до позовної вимоги про стягнення пені, а відтак, в задоволені позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 1995,60грн. пені за прострочення оплати виконаних за Договором робіт слід відмовити у повному обсязі у звязку із пропущенням строку позовної давності за зверненням до суду із вимогою про стягнення суми пені.

Щодо стягнення 1881,32грн. 3% річних та 25405,50грн. інфляційних втрат.

Приписами п.1 ч.1 ст.530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно пункту 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Як зазначено в абз.3 п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши правильність проведених Позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних нарахувань суд зазначає, що розмір таких є більшим, аніж заявлено до стягнення. Проте, за відсутності заяви, передбаченої п.2 ч.1 ст.83 ГПК України, в суду відсутні правові підстави для виходу за межі позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, перевіривши правильність розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань, беручи до уваги доводи мотивувальної частини рішення щодо стягнення суми основного боргу, суд приходить до висновків про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 1881,32грн. 3% річних та 25405,50грн. інфляційних втрат у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

05.04.2016р. у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний, з врахуванням вихідних, 11.04.2016р.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід покласти на Відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 1336,66грн. судового збору, в решті судові витрати залишити за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 4-3, 4-7, 33, 34, 38, 43, 49, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 181, 184, 193, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 6, 11, 15, 16, 202, 205, 207, 254, 257, 258, 261, 264, 509, 525, 526, 527, 530, 601, 610, 612, 625, 626, 627, 632, 837, 846 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Публічного Акціонерного Товариства «Фірма «Нафтогазбуд» (79026, Львівська область, м.Львів, вул.Стрийська, буд.144; ідентифікаційний код 01293961) на користь Приватного підприємства «Молекс» (81054, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код 22398457) 41900,00грн. основного боргу, 1881,32грн. трьох відсотків річних, 25405,50грн. інфляційних втрат та 1336,66 грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.