РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2016Справа №910/29650/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Київоздоббуд"

до Публічного акціонерного товариства "Трест Київпідземшляхбуд-2"

про визнання договору купівлі-продажу недійсним

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: Безрода Р.С. - за довіреністю вд 28.08.2015р.;

від відповідача: не з'явились.

В судовому засіданні 03 лютого 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Київоздоббуд" (позивач) до Публічного акціонерного товариства "Трест Київпідземшляхбуд-2" (відповідач) про визнання Договору купівлі-продажу від 02.10.2015 року недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір спрямований на невиконання судових рішень з погашення кредиторської заборгованості.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав проти позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/29650/15. Розгляд справи призначено на 16.12.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2015 року, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 20.01.2016 року.

В судове засідання, призначене на 20.01.2016 року, з'явились представники сторін, надали усні пояснення, відповіли на запитання суду.

В даному судовому засіданні, представником позивача, враховуючи, що закінчується строк вирішення спору, подано клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів. Відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 03.02.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Київоздоббуд" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Трест Київпідземшляхбуд-2" про стягнення заборгованості у розмірі 1 542 584,09 грн., 33 715,92 грн. пені, 315077,52 грн. інфляційних витрат, 3 % річних в сумі 53 027,44 грн. та витрат по сплаті судового збору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 23.09.2015 року, позов задоволено частково; стягнуто з ПАТ "Трест Київпідземшляхбуд-2" на користь ТОВ "Київоздоббуд" 1 482 584,09 грн. основного боргу, 33 715,92 грн. пені, 31 507,52 грн. інфляційних витрат, 3% річних в сумі 53 027,44 грн.; в частині стягнення 60 000 грн. основного боргу провадження у справі припинено за відсутністю предмету спору у зв'язку з погашенням відповідачем цієї частини боргу.

15.04.2015 року на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 року у справі № 910/29650/15 видано наказ.

Позивач звернувся до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві із заявою про виконання відповідного виконавчого документу.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві від 22.07.2015 року ВП № 48224336 відкрито виконавче провадження з виконання наказу № 910/1486/15-г від 15.04.2015 року.

31.07.2015 року постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві в межах ВП № 48224336 накладено арешт на все майно, що належить ПАТ «Трест Київпідземшляхбуд-2».

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві від 16.09.2015 року ВП № 48224336 оголошено в розшук все майно боржника.

19.08.2015 року постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві в межах ВП № 48224336 приєднано виконавче провадження № 48224336 з примусового виконання наказу № 910/1486/15-г від 15.04.2015 року до зведеного виконавчого провадження № 34537204, яке веде Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві від 12.01.2016 року ВП № 48224336 виконавче провадження з примусового виконання наказу № 910/1486/15-г від 15.04.2015 року закінчено, оскільки борг згідно виконавчого документа сплачений у повному обсязі.

Позивач звернувся до Управління державної автомобільної інспекції у місті Києві із запитом стосовно транспортних засобів, що перебували у власності ПАТ «Трест Київпідземшляхбуд-2» станом на 22.10.2015 року та перереєстровані на третіх осіб, на який було надано витяг з бази НАІС ДДАІ МВС України з переліком таких транспортних засобів.

Позивач стверджує, що відповідачем укладено договір купівлі-продажу, за яким відчужено транспортні засоби, що свідчить про ухилення останнього від виконання судових рішень.

Відповідач у відзиві зазначив, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 року № 910/29650/15 ним виконано у повному обсязі.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 23.09.2015 року, позов задоволено частково; стягнуто з ПАТ "Трест Київпідземшляхбуд-2" на користь ТОВ "Київоздоббуд" 1 482 584,09 грн. основного боргу, 33 715,92 грн. пені, 31 507,52 грн. інфляційних витрат, 3% річних в сумі 53 027,44 грн.; в частині стягнення 60 000 грн. основного боргу провадження у справі припинено за відсутністю предмету спору у зв'язку з погашенням відповідачем цієї частини боргу.

15.04.2015 року на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 року у справі № 910/29650/15 видано наказ.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві від 22.07.2015 року ВП № 48224336 відкрито виконавче провадження з виконання наказу № 910/1486/15-г від 15.04.2015 року.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві від 12.01.2016 року ВП № 48224336 виконавче провадження з примусового виконання наказу № 910/1486/15-г від 15.04.2015 року закінчено, оскільки борг згідно виконавчого документа сплачений у повному обсязі.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Згідно зі ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В абзаці 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, ухвалами від 25.11.2015 року, 16.12.2015 року, 20.01.2016 року у справі № 910/29650/15 судом зобов'язано позивача та відповідача надати оригінал та належним чином засвідчену копію спірного договору купівлі-продажу від 02.10.2015, посилання на який міститься в позовній заяві.

Проте, всупереч вимог суду позивачем оригінал та належним чином завірену копію спірного договору не надано.

Крім того, відповідно до п. 26 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Враховуючи викладене, з урахуванням того, що виконавче провадження № 48224336 з примусового виконання наказу № 910/1486/15-г від 15.04.2015 року закінчено, оригіналу та належним чином завіреної копії спірного договору позивачем не надано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за викладених підстав є необґрунтованими та підлягають залишенню без задоволення.

В позовній заяві заявлено клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби відповідно до наданого переліку, а також до набрання чинності рішенням у справі заборонити будь-яким особам у будь-який час вчиняти будь-які дії щодо транспортних засобів згідно наданого переліку.

Розглянувши вказане клопотання, суд відхиляє останнє, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з частиною 1 статті 67 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування заходів щодо забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (пункт 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування заходів щодо забезпечення позову").

Враховуючи те, що забезпечення позову є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, а також те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується вжиття певного заходу до забезпечення позову, приходить до висновку, що достатні підстави вважати, що невжиття заходів до забезпечення позову у даній справі може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду по даній справі відсутні, що зумовлює відхилення відповідного клопотання позивача.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Копію даного рішення направити відповідачу у справі № 910/29650/15.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 11.04.2016 року.

Суддя Ю.В. Цюкало