ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" березня 2016 р.Справа № 916/203/16

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕМІКС"

до відповідача: спільного українсько-індійського підприємства "КОРАСА"

про стягнення 261 089,15 грн.

Суддя Цісельський О.В.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 (за довіреністю)

Від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ: позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "КРЕМІКС", звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з спільного українсько-індійського підприємства "КОРАСА" 255 630,22 грн., де 239 600,00 грн. основний борг, 16 030,22 грн. проценти за користування чужими коштами.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 28.01.2016р. позовну заяву (вх.№218/16) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №916/203/16 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

09.02.2016р. позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог (вх.№2-645/16), відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача на його користь 258 662,96 грн., де 239 600,00 грн. основний борг, 19 062,96 грн. проценти за користування чужими коштами.

Зазначена заява прийнята судом до розгляду.

25.02.2016р. позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог (вх.№2-1014/16), відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача на його користь 261 089,15 грн., де 239 600,00 грн. основний борг, 21 489,15 грн. проценти за користування чужими коштами.

Зазначена заява прийнята судом до розгляду.

21.03.2016р. позивач подав до суду письмові пояснення (вх.№6924/16), відповідно до яких навів нормативно-правове обґрунтування заявлених до стягнення процентів за користування чужими коштами.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судові засідання не зявлявся, хоча про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, відзив на позов та витребувані документи суду не надав, своїм правом на захист не скористався.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з ст.75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані позивачем докази, суд встановив:

28 липня 2015р. між товариством з обмеженою відповідальністю "КРЕМІКС" (Покупець) та спільним українсько-індійським підприємством "КОРАСА" (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу №28/07/15, згідно умов п.2.1. Договору Продавець зобов'язується виробити та продати гранулу паливну з деревини, надалі "Товар", згідно заявки Покупця на умовах цього Договору.

Відповідно до п.2.2. Договору Покупець прийняти та оплатити товар згідно Додатків до Договору (Специфікацій), які є невід'ємною частиною цього Договору.

Пунктом 4.1. Договору встановлено, що оплата за товар проводиться на підставі виставленого Продавцем рахунку, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Покупця.

Зі змісту п.4.2. Договору вбачається, що оплата за товар проводиться Покупцем на умовах попереднього платежу декількома частинами.

За приписами п.4.3. Договору Покупець зобов'язується здійснити попередню плату за товар частинами в загальній сумі платежів не менш 400 000 (чотириста тисяч) грн. 00 коп. в період з моменту підписання Договору до 10 серпня 2015 року включно.

У відповідності до п.5.1. Договору умови поставки Франко завод Продавця Полтавська область, м. Миргород.

Термін дії цього Договору встановлюється з дня його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п.7.1. Договору).

Згідно Додатку (Специфікації) №1 від 28.07.2015р. відповідач мав виробити та поставити позивачу на умовах FCA м. Миргород товар на загальну суму 600 000,00 грн.

На виконання умов вищенаведеного Договору позивачем відповідачу було перераховано 600 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №6117 від 31.07.2015р. на суму 50 000,00 грн., №6158 від 06.08.2015р. на суму 100 000,00 грн., №6198 від 07.08.2015р. на суму 50 000,00 грн., №6236 від 12.08.2015р. на суму 50 000,00 грн., №6256 від 13.08.2015р. на суму 50 000,00 грн., №6296 від 17.08.2015р. на суму 50 000,00 грн., №6326 від 18.08.2015р. на суму 50 000,00 грн., №6596 від 08.09.2015р. на суму 25 000,00 грн., №6730 від 22.09.2015р. на суму 50 000,00 грн., №6750 від 23.09.2015р. на суму 75 000,00 грн., №6912 від 05.10.2015р. на суму 50 000,00 грн. та відповідною банківською випискою.

Проте, відповідачем було вироблено на поставлено позивачу товар лише на загальну суму 360 400 грн., що підтверджується видатковими накладними №29 від 28.10.2015р. на суму 43 800,00 грн., №26 від 16.10.2015р. на суму 43 800, 00 грн., №25 від 02.10.2015р. на суму 43 800,00 грн., №24 від 01.10.2015р. на суму 43 800,00 грн., №23 від 18.09.2015р. на суму 43 800,00 грн., №22 від 10.09.2015р. на суму 10 000,00 грн., №20 від 07.09.2015р. на суму 43 800,00 грн., №19 від 25.08.2015р. на суму 43 800,00 грн., №17 від 19.08.2015р. на суму 43 800,00 грн., товарно-транспортними накладними №29 від 28.10.2015р., №26 від 16.10.2015р., №25 від 02.10.2015р., №24 від 01.10.2015р., №23 від 18.09.2015р., №22 від 22.09.2015р., №20 від 07.09.2015р., №19 від 25.08.2015р., №17 від 19.08.2015р., що в свою чергу свідчить про порушення договірних зобов'язань відповідачем в частині здійснення поставки товару позивачу.

З підстав неналежного виконання відповідачем умов договору в частині здійснення поставки замовленого позивачем товару на суму 239 600,00 грн., останній звернувся до відповідача з листом №01/17 від 18.01.2016р., яким повідомив спільне українське-індійське підприємство "КОРАСА" про відмову від договору купівлі-продажу №28/07/15 в частині поставки недопоставленого товару та про вимогу повернути суми попередньої оплати товару в розмірі 239 600,00 грн.

Однак, станом на момент звернення до суду із даним позовом відповідач повернення суми передплати у розмірі 239 600,00 грн. не здійснив, що і стало підставою для позивача звернутись до господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 712 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

За положеннями ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар,визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Приписами ст.663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Умовами ст.665 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред'явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу.

Із змісту ст.693 Цивільного кодексу України вбачається, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (п.1 ст.656 Цивільного Кодексу України).

Як вбачається з розрахунку заборгованості приведеного позивачем в позовній заяві та не спростованого відповідачем, останнім в порушення вищезазначених приписів чинного законодавства України зобовязання щодо повернення суму попередньої оплати за договором в розмірі 239 600,00 грн. не виконані, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 239 600,00 грн., у зв'язку з чим стягненню з спільного українсько-індійського підприємства "КОРАСА" на користь позивача підлягає сума заборгованості, встановлена судом в розмірі 239 600,00 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення 21 489,15 грн. процентів за користування чужими коштами.

В обґрунтування заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача 21 489,15 грн. процентів за користування чужими коштами, позивач посилається на наступне:

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п.1.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року №14 (далі - Постанова) грошові зобов'язання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобов'язання, можуть виникати з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК України.

У зв'язку з цим господарським судам необхідно мати на увазі таке.

У господарських відносинах грошові зобов'язання найчастіше виникають з господарських договорів та інших угод, передбачених законом, або з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

Однак оскільки господарський договір (угода) є не єдиною підставою виникнення відповідного зобов'язання, то сама лише відсутність між сторонами спірних правовідносин такого договору (угоди) або незазначення в останньому умов (пунктів) щодо відповідальності за порушення грошового зобов'язання не перешкоджає застосуванню даної відповідальності, але тільки у разі якщо підстави такого застосування і розмір відповідальності передбачено актами законодавства.

Відповідно до абз.2 п.6.1. та абз.1 п. 6.2. Постанови стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Враховуючи те, що Договором не передбачено розміру відсотків за користування грошовими коштами, підстава отримання яких згодом відпала, стаття 536 Цивільного кодексу України відсилає до норми, яка регулює розмір процентів на рівні законодавства.

Відповідно до ч.6 ст.231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 4 ст.232 Господарського кодексу України передбачено, що відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

За переконанням позивача, відповідач за несвоєчасне повернення суми попередньої плати (користування чужими грошовими коштами) несе відповідальність, що передбачена ч.3 ст.693 ЦК України, коли на суму попередньої плати нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Крім того, позивач посилається на аналогічну правову позиція, що викладена в Постанові Верховного суду України від 15.10.2013р. №3-03гс13.

З цього приводу суд зазначає наступне:

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобовязання.

Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можливо розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною 3 статті 693 ЦК України), згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Як було встановлено судом умовами укладеного між сторонами Договору поставки розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено.

Статтею 230 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до положень частини 6 статті 231, штрафні санкції, що встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором лише за порушення грошових зобовязань.

Враховуючи викладене, висновок посилання позивача про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень, передбачених частиною 6 статті 231 ГК України, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Аналогічну думку викладено в Постанові Верховного Суду України №3-357гс15 від 01.07.2015р. по справі №910/14120/14.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.11128 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З врахуванням наведеного у задоволенні позовної вимоги позивача прос стягнення з відповідача 21 489,15 грн. процентів за користування чужими коштами суд відмовляє.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до приписів ст.ст.44, 49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 3 594,02 грн.

Керуючись ст.ст.32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕМІКС" задовольнити частково.

2. Стягнути з спільного українсько-індійського підприємства "КОРАСА" (65490, Одеська обл., м. Теплодар, вул. Комунальна, буд. 4, код ЄДРЮОФОПГФ 21079017) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "КРЕМІКС" (39701, Полтавська обл., Кременчуцький район, с. Піщане, вул. Польовий Стан, буд. 1, код ЄДРЮОФОПГФ 30748505) 239 600 (двісті тридцять дев'ять тисяч шістсот) грн. 00 коп. попередньої оплати, 3 594 (три тисячі п'ятсот дев'яносто чотири) грн. 02 коп. витрат на оплату судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.116 ГПК України

Повний текст рішення складено 04 квітня 2016 р.

Суддя О.В. Цісельський