ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" квітня 2016 р.Справа № 924/178/16

Господарський суд Хмельницької області у складі:

судді Димбовського В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом приватного підприємства „Банкір", м. Хмельницький

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Гоголі, Віньковецький район

про стягнення 6794,53 грн. - інфляційних втрат та 870,15 грн. - 3% річних

За участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Суть спору: позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 6794,53 грн. - інфляційних втрат та 870,15 грн. - 3% річних, з посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України, та обгрунтував наявністю боргу по оплаті наданих послуг згідно договору №ВХ 1013 від 30.03.2011р.

Посилається на доведеність факту наявності боргу з огляду на наявне рішення господарського суду Хмельницької області від 01.04.2013р. у справі №924/253/13-г, яке набрало законної сили.

При цьому, зауважує, що право вимагати від відповідача виконання зобов'язань за вказаним договором та рішенням суду передано йому відповідно до договору №001 про відступлення права вимоги від 17.01.2014р. та ухвали господарського суду Хмельницької області від 19.03.2014р. по справі №924/253/13-г про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Представник позивача у судовому засіданні 22.03.2016р. наполягав на задоволенні позовних вимог, повідомивши про те, що наказ господарського суду по справі №924/253/13-г не виконаний.

Відповідач у судове засідання не з'явився, відзив на позов не подав. Повідомляючи відповідача про розгляд справи в суді, йому направлено ухвали про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи за адресою, яка згідно витягу з ЄДР є його реєстраційною адресою. Повідомлення ж за вищевказаною адресою, відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму ВГС України від 26 грудня 2011 року №18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", є належним повідомленням про розгляд справи в суді.

За таких обставин, суд, в порядку ст. 75 ГПК України, розглядає справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, суд встановив:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 01.04.2013р. у справі №924/253/13-г, яке вступило у законну силу, частково задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Хмельницький до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Хмельницький про стягнення 11777,84 грн., з яких 7000,00 грн. - основна заборгованість, 864,50 грн. - інфляційні втрати, 567,37 грн. - 3% річних, 2995,97 грн. - пеня, 350,00 грн. - проведення розрахунку заборгованості. Присуджено до стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 7000,00 грн. - основної заборгованості, 671,92 грн. - пені, 593,74 грн. - втрат від інфляції, 547,99 грн. - 3% річних, 1720,50 грн. - витрат по оплаті судового збору.

Як вбачається з вказаного вище рішення від 01.04.2013р., судом встановлено наявність у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 перед фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 боргу з оплати наданих послуг згідно договору №ВХ 1013/2011 від 30.03.2010р. в сумі 7000,00 грн.

Судом у справі №924/253/13-г встановлено та прийнято до уваги наступні обставини: 30.03.2010р. між виконавцем - ФОП ОСОБА_2 та замовником - ФОП ОСОБА_1 був укладений договір №ВХ 1013/2011, згідно якого замовник доручає виконавцю, а виконавець зобов'язується підготувати та опублікувати рекламну інформацію замовника в регіональному телефонному довіднику „Весь Хмельницький та область". Так, згідно з п. 3.1 договору замовник протягом 5-ти банківських днів з дня укладення цього договору проводить оплату послуг виконавця в сумі 10000 грн. Відповідач свого зобов'язання по оплаті вчасно не виконав, розрахувавшись частково 26.07.2010р. в розмірі 3000,00 грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером №1065.

З огляду на викладене, суд по справі №924/253/13-г прийшов до висновку, поміж іншого, про наявність правових підстав для стягнення з відповідача, заявленої позивачем, заборгованості, а також пені, інфляційних втрат та 3% річних.

На виконання рішення господарського суду Хмельницької області від 01.04.2013р. по справі №924/253/13-г було видано наказ від 15.04.2013р. №924/253/13-г, який пред'явлено до виконання.

Ухвалою суду від 19.03.2014р. замінено сторону у виконавчому провадженні, із фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на приватне підприємство „Банкір" стосовно виконання рішення господарського суду Хмельницької області від 01.04.2013р. по справі №924/253/13-г.

Як вбачається з вказаної ухвали, судом встановлено, що під час виконання рішення суду відбулось вибуття однієї із сторін шляхом заміни кредитора.

На час розгляду даної справи наказ суду від 15.04.2013р. на суму 10534,15 грн. про стягнення основної заборгованості, пені, інфляційних втрат, 3% річних та витрат по оплаті судового збору не виконано: 29.10.2013р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №40478652; 24.03.2014р. винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження; 11.02.2015р. замінено сторону виконавчого провадження; 11.02.2015р. винесено постанову про зупинення виконавчого провадження.

Інформація про стан виконання рішення суду по справі №924/253/13-г отримана із веб-сайту Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, оскільки витребувана у другого відділу ДВС Хмельницького міськрайонного управління юстиції інформація про стан виконання рішення не надана, з посиланням на вилучення слідчим Лічняровським В.А. матеріалів даного виконавчого провадження (клопотання №10265/07-32 від 05.04.2016р.).

У зв'язку з несплатою коштів позивачем зроблено розрахунок та заявлено до стягнення 6794,53 грн. - інфляційних втрат (з 01.04.2013р. по 01.01.2016р.) та 870,15 грн. - 3% річних (з 01.04.2013р. по 01.01.2016р.).

Сума інфляційних та 3% річних, стягнута рішенням господарського суду Хмельницької області від 01.04.2013р. у справі №924/253/13-г, була розрахована по 01.11.2012р.

Досліджуючи надані докази, оцінюючи їх в сукупності, судом береться до уваги наступне.

Відповідно до положень статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням господарського суду Хмельницької області від 01.04.2013р. по справі №924/253/13-г, яке набрало законної сили, встановлено, наявність у відповідача боргу з оплати наданих послуг згідно договору №ВХ 1013/2011 від 30.03.2010р. в сумі 7000,00 грн., а також присуджено до стягнення пеню, інфляційні втрати, 3% річних та відшкодування витрат по оплаті судового збору, загалом кошти в сумі 10534,15 грн.

Право вимагати у відповідача виконання рішення суду від 01.04.2013р. підтверджується ухвалою суду від 19.03.2014р., згідно якої замінено сторону у виконавчому провадженні.

Наявні матеріали справи не містять доказів виконання рішення суду.

Зобов'язання припиняється на підставах, встановлених законом, зокрема, виконанням, здійсненим належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Як зазначено у пункті 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України сум.

Таким чином, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Як зазначалося вище, рішенням суду встановлено факт наявності боргу відповідача перед позивачем, невиконання рішення суду на день розгляду даної справи підтверджується матеріалами виконавчого провадження. Отже, позивач має право вимагати застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.2 Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р.

Згідно зазначеного листа, а також Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення заборгованості. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Період, за який позивач нараховує інфляційні втрати та 3% річних охоплює строк з дати прийняття рішення господарського суду Хмельницької області у справі №924/253/13-г, а саме з 01.04.2013р., і закінчується датою 31.12.2015р., що не суперечить чинному законодавству з огляду на ч. 1 ст. 530 та ст. 612 ЦК України. Згідно вказаних статтей, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд не погоджується із сумою боргу, на які вони нараховано.

Обрахунок 3% річних та інфляційних втрат позивачем проведено на загальну суму 10534,15 грн., що стягнута за рішенням суду у справі №924/253/13-г, яка складається з основного боргу, пені, інфляційних втрат, 3% річних та витрат по оплаті судового збору.

Однак, нарахування інфляційних втрат та 3% річних можливе лише на суму основного боргу з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено правові наслідки прострочення грошового зобов'язання.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Оскільки основна заборгованість в сумі 7000,00 грн., яку було стягнуто за рішенням суду, є грошовим зобов'язанням за договором, то на неї, в силу статті 625 Цивільного кодексу України, можуть бути нараховані 3% річних та інфляційні втрати, після винесення рішення суду.

В той час, як правова природа пені зовсім інша, оскільки пеня - це один із видів забезпечення виконання зобов'язання (ст. ст. 546, 549 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Інфляційні втрати та три відсотки річних є способом захисту мйнових кредитора, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) за користування грошовими коштами.

Тобто, пеня, інфляційні втрати та 3% річних носять допоміжний (акцесорний) до основного зобов'язання характер.

Таким чином, системний аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що обов'язок сплатити пеню, інфляційні втрати та 3% річних за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, тому що пеня є одним із видів забезпечення виконання основного зобов'язання, в тому числі й грошового, а три проценти річних і інфляційні втрати є відшкодуванням матеріальних втрат кредитора.

Судовий збір також не є зобов'язанням в розумінні ч. 1 ст. 509 ЦК України, а є відшкодуванням позивачу судових витрат за результатами розгляду судової справи.

Отже, рішення суду про стягнення пені, інфляційних втрат, трьох процентів річних, витрат по оплаті судового збору не породжує прав і обов'язків у розумінні зобов'язальних правовідносин, а є способом захисту тих прав, які вже виникли з інших існуючих правовідносин і щодо яких виник спір.

Правова природа пені, інфляційних втрат та 3% річних з прийняттям рішення не змінилася, пеня, інфляційні втрати та 3% річних у грошове зобов'язання не перетворилися, тому відсутні підстави для застосування до цих правовідносин положень ст. 625 ЦК України.

Відповідна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 18.02.2014р. у справі №3-2гс14, яка в силу положень ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, вказана позиція відображена у абз. 4 пп. 7.1 п. 7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно якого у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Таким чином, перерахувавши інфляційні та 3% річних, на основний борг, який встановлено та задоволено судом у справі №924/253/13-г, що складає 7000,00 грн., обгрунтовано заявленою сумою інфляційних є 5576,41 грн., а 3% річних - 578,22 грн.

Приймаючи до уваги викладене вище, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в частині стягнення з відповідача 5576,41 грн. - інфляційних втрат та 578,22 грн. - 3% річних.

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача 1218,12 грн. - інфляційних втрат та 291,93 грн. - 3% річних належить відмовити.

Згідно ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов приватного підприємства „Банкір", м. Хмельницький до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Гоголі, Віньковецький район про стягнення 6794,53 грн. - інфляційних втрат та 870,15 грн. - 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; код НОМЕР_1) на користь приватного підприємства „Банкір" (м. Хмельницький, вул. Зарічанська, 6/6, кв. 1; код 23841015) 5576,41 грн. (п'ять тисяч п'ятсот сімдесят шість гривень 41 коп.) - інфляційних втрат, 578,22 грн. (п'ятсот сімдесят вісім гривень 22 коп.) - 3% річних, 1106,53 грн. (одну тисячу сто шість гривень 53 коп.) - витрат по оплаті судового збору.

Видати наказ.

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача 1218,12 грн. інфляційних втрат та 291,93 грн. - 3% річних відмовити.

Суддя В.В. Димбовський

Віддруковано 3 примірника:

1 - до справи,

2 - позивачу (м. Хмельницький, вул. Зарічанська, 6/6, кв. 1),

3 - відповідачу (АДРЕСА_2).