РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2016-Справа №910/33157/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегарент"

про стягнення грошових коштів

Суддя Цюкало Ю.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: Сисин Л.В.- за довіреністю від 23.10.2015 року;

від відповідача: Степаненко С.В. - за довіреністю від 21.01.2016 року.

В судовому засіданні 21 березня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

У грудні 2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегарент" (відповідач) про стягнення 2 207,18 грн. основного боргу, 43 059,15 грн. збитків (за послуги надані ТОВ «Орум», ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі», ТОВ «Юридична фірма Вернер» за підготовку процесуальних документів для відкриття виконавчого провадження, супроводження повернення предмету лізингу, звернення до суду із позовом та участь у судових засіданнях), 1 372,66 грн. штрафу, 111,58 грн. пені, 179,92 грн. 3% річних, 880,07 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 1 730,43 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням умов Договору про фінансовий лізинг № 00003820 від 27.10.2011 року.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав проти позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/33157/15. Розгляд справи призначено на 03.02.2016 року.

В судовому засіданні 03.02.2016 року, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 22.02.2016 року.

22.02.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі.

Судове засідання, призначене на 22.02.2016 року, не відбулось у зв'язку із перебуванням судді Цюкало Ю.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2016 року розгляд справи призначено на 21.03.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

27.10.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегарент» (лізингоодержувач) укладено Договір про фінансовий лізинг № 00003820 (надалі - Договір).

За умовами Договору об'єктом лізингу є транспортний засіб «Фольксваген Поло Седан», шасі № НОМЕР_3, двигун № НОМЕР_1, 2011 року виробництва. Вартість об'єкту лізингу становить еквівалент 16 930,00 доларів США. Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквівалентів доларів США, та здійснюються відповідно до загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.3. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до Договору) (надалі - Умови) позивач придбаває об'єкт лізингу та передає лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями застосовного законодавства України. Лізингоодержувач користується об'єктом лізингу на умовах фінансового лізингу та забезпечує експлуатацію об'єкта лізингу.

Згідно з п. 6.1. Умов для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач щомісяця здійснюватиме на користь Порше Лізинг Україна лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього Контакту, та інших положень Контракту, кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим Контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з Контрактом.

Сторони погоджуються, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за Договором на користь позивача, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання Лізингодавцем очікуваної станом на дату виконання Договору суми на основі діючого курсу обміну доларів США, встановленого Національним банком України або українським комерційним банком, як буде обрано за рішенням Порше Лізинг України, станом на дату, коли кожен платіж підлягає виплаті. З цією метою лізингові платежі, страхові премії, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені Договором, розраховуються в доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку. Якщо в період між датою виставлення рахунку та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний та про який було повідомлено позивача, збільшиться більше, ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується Лізингоодержувачем. Лізингові платежі будуть розраховуватись для цілих місяців (п. 6.3. Умов).

Лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений Порше Лізинг України у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) (п. 6.5. Умов).

Відповідно до п.п. 12.1., 12.2. Умов строк лізингу визначається у Договорі та в графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування). Строк лізингу починається з дати підписання акту приймання-передачі лізингоодержувачем об'єкту лізингу.

Згідно з Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) відповідач повинен був здійснити перерахування лізингових платежів, в тому числі відшкодування частини вартості об'єкта лізингу й проценти та комісії за березень 2014 року та квітень 2014 року до 15 числа поточного місяця.

Пунктом 8.2. Умов передбачено, що у випадку прострочення сплати платежу до Лізингоодержувача застосовуються такі санкції: пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу (пп. 8.2.1.); штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані Порше Лізинг Україна (п. 8.3.1.): еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, еквівалент 20 доларів США за другу вимогу, еквівалент 25 доларів США за 3 вимогу (пп. 8.2.2.); компенсація будь-яких витрат, понесених Порше Лізинг Україна та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених Лізингоодержувачем у відповідності до Контракту (пп. 8.2.3.).

У будь-якому випадку дострокового закінчення строку лізингу/розірвання Контракту, Порше Лізинг Україна прямо зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо таких фактичних витрат, як страхові франшизи, витрати на збут (передпродажна підготовка, оцінка Об'єкта лізингу, доставка Об'єкта лізингу з метою подальшого продажу, передачі у користування, тощо), штрафи, витрати на правову допомогу (п. 12.10. Умов).

У випадках, передбачених пунктами 12.6. та 12.12., Контракт вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення Стороною на іншої Сторони. (п. 12.13. Умов)

На виконання умов Договору позивачем передано, а відповідачем прийнято предмет лізингу - транспортний засіб «Фольксваген Поло Седан», шасі № НОМЕР_3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2011 року виробництва, що підтверджується Актом прийому-передачі від 10.06.2013 року.

30.04.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данчук К.М. вчинено виконавчий напис зареєстрованим № 58 про зобов'язання відповідача повернути позивачу майно - транспортний засіб «Фольксваген Поло Седан», шасі № НОМЕР_3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2011 року виробництва.

15.05.2013 року державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом № 58 виданим 30.04.2013 року.

Позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання умов Договору про фінансовий лізинг № 00003820 від 27.10.2011 року щодо сплати лізингових платежів, у зв'язку із чим просить стягнути з останнього 2 207,18 грн. основного боргу, 43 059,15 грн. збитків, 1 372,66 грн. штрафу, 111,58 грн. пені, 179,92 грн. 3% річних, 880,07 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 1 730,43 грн. інфляційних втрат.

Відповідач у відзиві вказав, що Договір про фінансовий лізинг № 00003820 від 27.10.2011 року розірвано 10.04.2013 року, у зв'язку із чим у позивача відсутній обов'язок передати предмет лізингу, а також право вимагати його оплати з відповідної дати, що в свою чергу зумовлює необґрунтованість позовних вимог про стягнення пені, штрафу та інфляційних втрат. Крім того, стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами є необґрунтованим, оскільки відповідні положення застосовуються виключно до договору позики, а збитки, які заявлені до стягнення позивачем, по своїй суті є необов'язковими витратами, які останній має зробити для відновлення свого порушеного права.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Договір № 00003820 від 27.10.2011 року є договором фінансового лізингу, а тому правове регулювання спірних правовідносин здійснюється в т.ч. положеннями § 1 глави 58 Цивільного кодексу України, ст. 292 Господарського кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг".

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Частиною другою статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, позивачем передано відповідачу предмет лізингу - транспортний засіб «Фольксваген Поло Седан», шасі № НОМЕР_3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2011 року виробництва, що підтверджується Актом прийому-передачі від 10.06.2013 року.

Матеріалами справи, а саме рахунками, що виставлялись позивачем відповідачу, платіжних доручень, судом встановлено, що заборгованість останнього за Договором про фінансовий лізинг № 00003820 від 27.10.2011 року (березень 2013 року та квітень 2013 року) складає 2 207,18 грн.

Позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою № 00003820 від 03.04.2013 року, у якій повідомив останнього про відмову від Договору про фінансовий лізинг № 00003820 від 27.10.2011 року та просив сплатити лізингові платежі і інші виплати передбачені вказаним правочином (вимогу отримано відповідачем 10.04.2013 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи викладене, з урахуванням положень п. 12.13. Умов, Плану відшкодування, суд дійшов висновку, що Договір про фінансовий лізинг № 00003820 від 27.10.2011 року розірваний з 21.04.2013 року, приймаючи до уваги, те що доказів сплати лізингових платежів у більшому розмірі станом на день розгляду справи відповідачем не надано, обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з останнього на користь позивача 2 207,18 грн. основного боргу.

Щодо позовних вимого про стягнення 43 059,15 грн. збитків (за послуги надані ТОВ «Орум», ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі», ТОВ «Юридична фірма Вернер» за підготовку процесуальних документів для відкриття виконавчого провадження, супроводження повернення предмету лізингу, звернення до суду із позовом та участь у судових засіданнях), 880,07 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, суд повідомляє наступне.

Частинами 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно з приписами статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) шкоди;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою;

4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов'язання, розмір збитків, причинний зв'язок. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню кредитором.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, якщо кредитор пред'являє вимогу про відшкодування реальної шкоди та/або упущеної вигоди, він має надати докази наявності таких збитків (платіжні або інші документи, що підтверджують витрати, документи, що підтверджують наявність упущеної вигоди тощо).

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Однак, Договір № 29/28-011 від 01.02.2011 року про надання колекторських послуг, рахунок-фактура № 10-0413 від 26.04.2013 року та платіжне доручення № 50007969 від 29.04.2013 року, Договір про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 року, платіжне доручення № 50008780 від 12.06.2013 року на які посилається позивач як на підставу стягнення прямих збитків, не містять посилання на Договір про фінансовий лізинг № 00003820 від 27.10.2011 року. Доказів оплати рахунку-фактури № 286 від 29.10.2014 року за Договором про надання юридичних послуг № 17/2010 від 09.06.2010 року позивачем суду не представлено.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, які спричинили збитки в розмірі 43 059,15 грн. позивачем не представлено, що зумовлює відхилення відповідної позовної вимоги до відповідача.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

При цьому, положення ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України застосовуються за умови, якщо об'єктом безпідставного збагачення були грошові кошти. Таким чином, необхідними для встановлення є такі обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов'язання: факт набуття особою грошей або їх збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав.

Проте, між сторонами існували правовідносини, що виникли з укладеного між позивачем та відповідачем договору фінансового лізингу, а отже неналежне виконання відповідачем умов договору може слугувати підставою для відповідальності, а не підставою для застосування приписів ст. 1214 Цивільного кодексу України.

Крім того, підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048 (позика), 1054 (кредит) 1061 (проценти на банківський вклад) ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами (п. 6.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Оскільки, як встановлено судом, між сторонами існували правовідносини на підставі Договору фінансового лізингу та відсутність факту користування чужими грошовими коштами (як об'єктом безпідставного збагачення), вимоги про стягнення з відповідача 880,07 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення 1 372,66 грн. штрафу, 111,58 грн. пені, 179,92 грн. 3% річних та 1 730,43 грн. інфляційних втрат, суд вказує наступне.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені та штрафу наданий позивачем, з урахуванням Умов, суд дійшов висновку, що відповідний розрахунок є правильним, у зв'язку із чим з відповідача підлягає стягненню 1 372,66 грн. штрафу і 111,58 грн. пені.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат позивача, суд, з урахуванням Умов, фактичних обставин справи, дійшов висновку про правильність такого розрахунку, у зв'язку із чим з відповідача підлягають стягненню 179,92 грн. 3% річних та 1 730,43 грн. інфляційних втрат.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно розміру задоволених вимог покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегарент" (03141, м. Київ, вулиця Солом'янська, будинок 39, квартира 13, ідентифікаційний код 36509494) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини, будинок 1В, ідентифікаційний код 35571472), грошові кошти: 2 207,18 грн. (дві тисячі двісті сім гривень 18 копійок) основного боргу, 1 372,66 грн. (одна тисяча триста сімдесят дві гривні 66 копійок) штрафу, 111,58 грн. (сто одинадцять гривень 58 копійок) пені, 179,92 грн. (сто сімдесят дев'ять гривень 92 копійки) 3% річних, 1 730,43 грн. (одна тисяча сімсот тридцять гривень 43 копійки) інфляційних втрат та 137,72 грн. (сто тридцять сім гривень 72 копійки) судового збору. Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 28.03.2016 року.

Суддя Ю.В. Цюкало