ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2016 р. Справа № 909/121/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шіляк М. А., секретар судового засідання Феденько Н. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного підприємства "АКВІЛІЯ"

вул. Білаша і Данилишина, 1/5, м. Калуш, 77300

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

вул. Костельна, 2/5, м. Калуш, 77300

вул. Залізнична, 5, м. Калуш, 77300 - фактична адреса

про стягнення коштів в сумі 144 000,00 грн.

За участю:

від позивача: ОСОБА_2 - представник, (довіреність № б/н від 01.02.2016 р.);

від відповідача: ОСОБА_1 - фізична особа-підприємець, (НОМЕР_1 від 10.07.2014 р. виданий Калуським РВ УДМС України в Івано-Франківській області); ОСОБА_3 - представник (довіреність № 669 від 08.04.2016 р.).

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Івано-Франківської області подано позов Приватним підприємством "АКВІЛІЯ" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів в сумі 144 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 09.02.2016 р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 25.02.2016 р.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 25.02.2016 р. відкладено розгляд справи в судовому засіданні на 10.03.2016 р.

В судовому засіданні 10.03.2016 р. судом оголошено перерву до 30.03.2016 р., про що представників сторін повідомлені під розписку.

В судовому засіданні 10.03.2016 р. відповідачем подано суду заяву (вих. № б/н від 04.03.2016 р.; вх. № 3211/16 від 10.03.2016 р.) про застосування строків позовної давності. В обґрунтування заяви зазначено, що умовами Договору оренди, а саме пунктом 8.1. передбачено, що Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками Сторін та діє до 31.12.2011 р. Орендодавець (відповідач) зобов'язується передати Орендарю (позивачу) автомобіль протягом 3-ох календарних днів з моменту підписання договору (п. 3.2. Договору оренди). Позивач стверджує, що відповідачем не було вжито жодних дій щодо виконання умов Договору оренди (не було передано обумовлений транспортний засіб), то згідно з позицією позивача, прострочення боржника (відповідача) наступило 29.06.2011 р. (з моменту спливу 3-х днів, визначених Договором оренди для передачі транспортного засобу). Саме 29.06.2011 р. є датою початку перебігу позовної давності у спірних правовідносинах. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з претензією до відповідача лише у грудні 2015 р., тобто, зі спливом позовної давності, встановленої законом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, викладені в позовній заяві та додаткових поясненнях щодо відзиву на позов підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити. Позовні вимоги мотивовано тим, що внаслідок не виконання умов Договору оренди Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" відмовилося від Договору оренди і вимагає стягнення з відповідача грошових коштів, перерахованих Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на виконання умов Договору оренди.

Стосовно заяви щодо застосування строків позовної давності заперечив та зазначив наступне. Про факт існування договірних відносин між Приватним підприємством "АКВІЛІЯ" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 позивач дізнався з моменту прийняття Львівським апеляційним господарським судом постанови у справі № 909/581/13 від 17.03.2015 р. До 17.03.2015 р. Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" було переконано, що жодних договорів між підприємством і Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено не було, і що кошти були перераховані останньому як передоплата, в рахунок майбутньої співпраці. Жодного оригіналу чи навіть копій Договору оренди від 25.06.2011 р. в Приватного підприємства "АКВІЛІЯ" не було, що і зумовило звернення позивача з позовом про стягнення безпідставно набутих Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 коштів. На існування цього договору посилався безпосередньо відповідач і саме він доводив факт його існування в справі № 909/581/13. Як вже було зазначено 17.03.2015 р. Львівським апеляційним господарським судом прийнято рішення, в якому встановлено факт існування договірних відносин і вказано, що саме Договір оренди від 25.06.2011 р. було укладено між сторонами. За умовами Договору оренди, а саме згідно п. 8.1. такий діє до 31.12.2011 р., а в частині зобов'язань до повного його виконання, згідно взятих на себе сторонами зобов'язань. Відповідно до розділу 2 Договору оренди Орендодавець (відповідач) взяв на себе обов'язок передати у платне строкове користування транспортний засіб марки "MAN", а Орендар (позивач) прийняти та сплачувати орендну плату згідно п. 2.1. даного договору. Отже, в частині зобов'язання щодо передачі транспортного засобу і в частині сплати орендної плати за прийнятий автомобіль, правовідносини є триваючими до їх повного виконання. 17.03.2015 р. Львівський апеляційний господарський суд у справі № 909/581/13 встановив не тільки наявність договірних відносин, але й факт сплати Приватним підприємством "АКВІЛІЯ" коштів по цьому договору. Окрім того, цим же рішенням суду встановлено факт відсутності передачі майна в оренду. Оскільки факт існування правовідносин між позивачем і відповідачем вставлений лише 17.03.2015 р., позивач звернувся із даним позовом до суду в межах загального три річного строку позовної давності. Як вже було зазначено вище, умовами Договору оренди передбачено, що в частині зобов'язань договір діє до повного його виконання. В позовній заяві обумовлено, що відповідач повинен передати автомобіль протягом трьох днів з моменту підписання даного договору. При цьому факт не передачі автомобіля, враховуючи п. 8.1. Договору оренди про триваючі правовідносини, свідчить не про факт повного невиконання умов договору зі сторони відповідача (адже передати авто він міг в будь який моменту до моменту направлення йому претензії про припинення договору і повернення сплачених коштів), а свідчить про затримку в частині виконання зобов'язання по передачі даного автомобіля в оренду. Відповідно до ст. 766 Цивільного кодексу України, якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором: 1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; 2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" користуючись правом, передбаченим ст. 766 ЦК України, на свій вибір звернулось до відповідача з вимогою про повернення сплачених по договору коштів у зв'язку із відмовою від договору. Про факт відмови від договору з вимогою про повернення коштів позивач повідомив відповідача претензією в кінці 2015 р. В даній претензії позивач просив повернути кошти в сумі 144 000,00 грн. до 28.12.2015 р., що відповідачем зроблено не було. Строк позовної давності щодо стягнення заявлених у претензії коштів настав з 29.12.2015 р., що свідчить про те, що з даним позовом Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" звернулося вчасно.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти позову заперечили з підстав викладених у запереченні на позовну заяву та просили суд у позові відмовити. В обґрунтування заперечень зазначено наступне. Пунктом 3.2. Договору оренди визначено, що Орендодавець зобовязується передати Орендарю автомобіль протягом 3-ох календарних днів з моменту підписання договору. Передача об'єкта оренди Орендодавцем (відповідачем) Орендареві (позивачу) мала бути здійснена за актом приймання-передачі протягом трьох днів з моменту укладення договору, тобто до 28.06.2011 р. включно, і така передача мати бути оформлена відповідним актом, який підписується сторонами договору. За своєю природою передання предмету оренди є вольовою дією обох сторін Договору оренди, коли наймодавець передає, а наймач отримує предмет оренди, про що складається акт приймання передачі та підписується обома сторонами правочину. Тому наймодавець сам не може передати предмет оренди без вчинення дій наймача. Позивач не надав жодного доказу, що відповідач ухилявся від передання транспортного засобу. З наведеного вбачається, що відповідач виконав умови Договору оренди, оскільки надав можливість позивачу прийняти транспортний засіб. В той же час позивач не ставив вимоги про передачу йому предмета оренди та продовжував здійснювати перерахунок грошових коштів на рахунок відповідача. Позивач у позовній заяві ставить вимогу про стягнення коштів у розмірі 144 000,00 грн., як стягнення збитків. Обов'язковими умовами відшкодування збитків наймачеві (кредитору) є прострочення зобов'язання щодо передання майна з вини наймодавця (боржника). За період дії Договору оренди позивач не звертався до відповідача з жодними вимогами про виконання Договору оренди, а навпаки заперечував його існування. Позивач не виконав положень ст. 766 Цивільного кодексу України, а саме протягом дії Договору оренди та після його закінчення жодного разу не звертався з вимогою про передання його предмета оренди чи відмови від Договору оренди. В свою чергу відповідач належним чином виконав умови договору, не відмовлявся та не ухилявся від виконання свого обов'язку щодо передачі об'єкту оренди.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача заяву про застосування строку позовної давності та письмові пояснення на заперечення позивача про застосування строків позовної давності підтримали в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи із врахування вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази у відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд встановив наступне.

В травні 2011 р. між Приватним підприємством "АКВІЛІЯ" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 проведені переговори стосовно можливої співпраці як між суб'єктами підприємницької діяльності. В ході переговорів досягнуто згоди, що Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" перерахує на рахунок Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошові кошти, натомість останній придбає за них вантажний автомобіль, на якому буде здійснювати перевезення продукції для Приватного підприємства "АКВІЛІЯ".

Протягом червня-жовтня 2011 р., Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" перерахувало на рахунок Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 144 000,00 грн. з призначення платежу "згідно договору № 1 від 25.06.2011 р.", що підтверджується виписками з рахунку про списання коштів, а факт їх отримання не заперечується відповідачем.

З моменту перерахування позивачем на рахунок відповідача коштів, жодних послуг позивачу відповідач не надав, жодних господарських операцій між позивачем та відповідачем здійснено не було, і як вважало Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" жодного договору між позивачем і відповідачем укладено не було. В квітні 2013 р. позивач направив відповідачу письмову вимогу повернути сплачені йому на рахунок кошти у сумі 144 000,00 грн.

Жодної реакції на вищезазначену вимогу Приватного підприємства "АКВІЛІЯ" від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не надійшло, кошти останнім повернуті не були.

В травні 2013 р. Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" звернулось до господарського суду Івано-Франківської області із позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 144 000 грн., як безпідставно ним набутих і збережених у себе.

Позовні вимоги підприємство обґрунтовувало відсутністю між позивачем і відповідачем договірних відносин і фактом безпідставності набуття і збереження ним грошових коштів Приватного підприємства "АКВІЛІЯ".

Заперечуючи позовні вимоги висловлені Приватним підприємством "АКВІЛІЯ" в позові щодо безпідставності набуття Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 грошових коштів і відсутності договірних відносин в серпні 2013 р. в судовому засіданні у Львівському апеляційному господарському суді (вже під час справи в апеляційному порядку) долучив до матеріалів справи копію Договору оренди і вказав суду, що саме на підставі цього укладеного господарського договору Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" перерахувало йому кошти.

Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" заперечувало факт укладення такого договору, посилаючись на його відсутність в природі і не надання його оригіналу відповідачем, і наполягало на тому, що кошти в сумі 144 000,00 грн. були перераховані відповідачу і збережені ним без правової підстави (поза договірними відносинами).

Львівським апеляційним господарським судом 17.03.2015 р. при прийнятті постанови по справі № 909/581/13 зроблено висновок, що договір оренди транспортного засобу № 1 від 25.06.2011 р. існував, і що грошові кошти в сумі 144 000,00 грн. перераховані Приватному підприємству "АКВІЛІЯ" на підставі вказаного договору.

У зв'язку із встановленням вказаного факту, Львівський апеляційний господарський суд відмовив у задоволенні позову про стягнення безпідставно набутих коштів, оскільки прийшов до висновку, що наявність такого договору (наявність договірних стосінків) виключає підстави для стягнення, саме безпідставно набутих коштів, як передбачено ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до розділу 2 Договору оренди транспортного засобу № 01 від 25.06.2011 р. (далі - Договір оренди), Орендодавець (відповідач) в порядку та на умовах, визначених в даному Договорі, передає у платне строкове і листування, а Орендар (позивач) приймає та зобов'язується сплачувати орендну плату гідно п. 2.1. даного договору - транспортний засіб марки "MAN".

У відповідності до п. 2.1. Договору оренди, розмір орендної плати визначено у розмірі 12 000,00 грн. в місяць.

Згідно пунктів 3.1. та 3.3. даного Договору оренди, передачу приймання автомобіля від Орендодавця (відповідача) до Орендаря (позивача) здійснюють уповноважені представники Сторін. При передачі автомобіля Сторони складають двосторонній акт прийому-передачі автомобіля, який підписують уповноважені представники Сторін.

Згідно п. 3.2. Договору оренди, Орендодавець (відповідач) зобовязується передати Орендарю (позивачу) автомобіль протягом 3-ох календарних днів з моменту підписання договору.

В силу пункту 3.4. Договору оренди, автомобіль вважається переданим Орендарю (позивачу) в користування з моменту підписання повноваженими представниками Сторін акту прийому-передачі.

Пунктом 8.1. Договору оренди визначено, що Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками Сторін та діє до 31.12.2011 р., а в частині зобов'язань до повного виконання вимог Договору, згідно умов взятих на себе сторонами зобов'язань.

Факт не вчинення відповідачем жодних дій направлених на виконання умов договору (факт не передачі майна в оренду) також встановлено Львівським апеляційним господарським судом України при розгляді справи № 909/581/13 17.03.2015 р.

Зокрема, Львівський апеляційний господарський суд в постанові зазначив, що в своїх

поясненнях відповідач (Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 Я.) про домовленості сторін, відповідно до якої позивач буде формально брати у відповідача в оренду транспортний засіб, оскільки для отримання готівки позивач буде перераховувати кошти на рахунок відповідача, як оплату за неіснуючі товари (послуги), тобто Львівським апеляційним господарським судом встановлено, що Договір оренди. існував, однак саме же відповідач вважав його формальним, а відповідно і ніякого майна в оренду не передавав.

Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" у зв'язку із невиконанням відповідачем. своїх зобов'язань по Договору оренди, звернулося в кінці 2015 року до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з претензією, в якій зазначило, що у зв'язку із невиконанням умов Договору оренди транспортного засобу № 01 від 25.06.2011 р., підприємство відмовляється від даного договору, і вимагає протягом 10 днів з моменту отримання претензії, але не пізніше 28.12.2015 р., повернути 144 000,00 грн.

Претензію було направлено на дві адреси відповідача, які раніше фігурували і які сам же надавав у справі № 909/581/13, і такі ним були отримані в грудні 2015 р., що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень наявних в матеріалах справи.

Відповідачем кошти повернуті не були, і останній не звернувся до позивача із листом про намір виконати умови договору і надати вказаний транспортний засіб в оренду.

Матеріали справи не містять доказів повернення коштів.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими виходячи з наступного.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) між сторонами у справі виникли зобов'язальні відносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічні положення містяться у статті 759 ЦК України.

Предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо (ч. 1 ст. 798 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Аналогічні положення містяться у статтях 525, 526 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом та якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Статтею 766 ЦК України встановлено, якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором: 1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; 2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Частинами 1 та 2 статті 623 ЦК України визначено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.ч. 1 та 3 ст. 22 ЦК України).

Згідно до ч. 2 ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відмовляючи в позові Приватному підприємству "АКВІЛІЯ" грошових коштів в сумі 144 000,00 грн., Львівським апеляційним господарським судом у справі № 909/581/13 встановлено, що правовою підставою для сплати цих коштів був Договір оренди транспортного засобу № 01 від 25.06.2011 р. Тобто, Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" як управнена сторона зобов'язання здійснила витрати у розмірі 144 000,00 грн. і такі витрати є збитками Приватного підприємства "АКВІЛІЯ".

Саме норми ст. 766 ЦК України, а не норми ст. 1212 ЦК України повинні застосовуватись при стягненні сплачених по договору коштів у разі відмови від договору. До такого висновку прийшов Вищий господарський суд України від час розгляду справи № 2-17/14535-2007 в постанові від 29.05.2008 р.

Львівським апеляційним господарським судом 17.03.2015 р. встановлено факти, а саме, що Договір оренди транспортного засобу № 1 від 25.06.2011 р. існував, грошові кошти в сумі 144 000,00 грн. перераховані Приватному підприємству "АКВІЛІЯ" на підставі вказаного договору, однак саме же відповідач вважав його формальним, а відповідно і ніякого майна в оренду не передавав.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Твердження відповідача про те, що відповідач мав фізичну можливість і намір передати транспортний засіб в оренду, а позивач відмовлявся від його отримання спростовуються наступним. На сторінці 3 постанови Львівського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 р. у справі № 909/581/13, яка залишена без змін Вищим господарським судом України встановлено: "матеріали справи містять нотаріально посвідчені пояснення ОСОБА_4 (бухгалтер Товариство з обмеженою відповідальністю "Кріон ЛХЗ") з яких вбачається, що Договір № 1 від 25.06.2011 р. існував, однак тільки для того, щоб здійснювати грошові операції". В цій же постанові встановлено, що "в своїх поясненнях відповідач (Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 Я.) зазначав про домовленість сторін, відповідно до якої позивач буде формально брати у відповідача в оренду транспортний засіб". У своєму клопотання щодо винесення окремої ухвали у справі № 909/591/13 (зареєстрованої в суд 18.03.2014 р.) відповідач особисто вказує, що "оскільки у відповідача був лише автомобіль то домовилися, що Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" буде формально брати у відповідача в оренду транспортний засіб".

До матеріалів справи також долучено, як доказ на спростування позиції відповідача про намір і можливість передати транспортний засіб позивачу, а саме копія Договору оренди транспортного засобу № 01 від 25.06.2011 р., укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 як Орендодавцем та Приватним підприємством "Валар Плюс" як Орендарем. Даний договір (копію) долучено Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до матеріалів справи № 909/580/13. Відповідно до цього договору Орендодавець (Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 Я.) в порядку та на умовах, визначеному договором передає у платне строкове користування, а Орендар (Приватне підприємство "Валар Плюс") приймає і зобов'язується сплачувати орендну плату за транспортний засіб марки MAN модель 14.2.64 реєстраційний номер АТ4947, 1998 року випуску, який належить Орендодавцю (Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 Я.), що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САА № 789201. Тобто, одночасно 25.06.2011 р. відповідач зобов'язався передати двох різним фірмам один і той самий транспортний засіб, на тих самих умовах, і на той самий період часу. Ні фізично, ні юридично цього зробити неможливо, адже відповідно до ст. 760 ЦК України, предметом найму може бути річ, визначена індивідуальними ознаками. Як вбачається з відповіді на адвокатський запит МРЕО по Калуському району, за відповідачем числився один транспортний засіб MAN модель 14.2.64 реєстраційний номер АТ4937, 1998 року випуску, а тому передати його одночасно двом господарюючим суб'єктам в оренду (не в суборенду) на ті самі строки та на тих самих умовах було б неможливо.

Задоволення позовних вимог про стягнення збитків може вважатись законним та обґрунтованим в разі встановлення судом наявності в обставинах справи одночасно чотирьох умов, якими є наявність правила поведінки, встановленого законом або договором та порушення такого правила поведінки винною особою (протиправність поведінки); наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони, вина особи, що завдала шкоду. Наявність всіх чотирьох складових правопорушення є необхідною вимогою для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків.

Судом доведені усі обставини, які підтверджують наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення.

Стосовно долученої відповідачем постанови Вищого господарського суду України у справі № 910/4058/15-г, на яку останній посилається як на практику Вищого господарського суду України в аналогічних справах, то в даному випадку таке рішення не може братися судом до уваги, адже фактичні обставини у даній справі і справі на яку посилається відповідач як на практику є різними за своєю юридичною природою.

Не підлягає задоволенню заява відповідача про застосування строків позовної давності з огляду на наступне.

Статтею 254 ЦК України передбачено умови з якими законодавець пов'язує закінчення строку.

Аналіз умов вищевказаної статті, дає підстави для висновку, що посилання в договорі на факт його дії до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, свідчить що такий договір в частині взятих на себе сторонами зобов'язань є безстроковий, адже конкретний строк в договорі не визначений.

Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

В пункті 4.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (абзац другий частини п'ятої статті 261 ЦК України), тобто після закінчення: або передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов'язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов'язок негайного виконання зобов'язання: у такому разі перебіг позовної давності починається від дня пред'явлення вимоги кредитором.

Позивач користуючись правом передбаченими ст. 766 ЦК України на свій вибір звернувся до відповідача з вимогою про повернення сплачених по договору коштів у зв'язку із відмовою від договору. Про факт відмови від договору з вимогою про повернення коштів позивач повідомив відповідача претензією в кінці 2015 р., якою просив повернути кошти в сумі 144 000,00 грн. до 28.12.2015 р., що відповідачем зроблено не було. Строк позовної давності щодо стягнення заявлених у претензії коштів настав з 29.12.2015 р., що свідчить про те, що з даним позовом Приватне підприємство "АКВІЛІЯ" звернулося вчасно.

Отже, беручи до уваги матеріали справи, керуючись вищезазначеними нормами законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача коштів в сумі 144 000,00 грн.

За правилами, встановленими ст. 49 ГПК України, судовий збір по справі слід покласти на відповідача.

На підставі вищевикладеного у відповідності ст. 124 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 193, 224, 283 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 22, 202, 254, 509, 525, 526, 610, 612, 623, 629 759, 766 Цивільного кодексу України та керуючись 35, 43, 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Приватного підприємства "АКВІЛІЯ" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів в сумі 144 000,00 грн. задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (вул. Костельна, 2/5, м. Калуш, 77300; код НОМЕР_2) на користь Приватного підприємства "АКВІЛІЯ" (вул. Білаша і Данилишина, 1/5, м. Калуш, 77300; код 33704057) кошти в сумі 144 000,00 грн. (сто сорок чотири тисячі грн. 00 коп.) та 2 160,00 грн. (дві тисячі сто шістдесят грн. 00 коп.) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.04.2016 р.

Суддя М. А. Шіляк