ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р.Справа № 916/3404/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Будішевської Л.О.

Суддів: Мишкіної М.А., Таран С.В.

при секретарі судового засідання Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, за довіреністю;

від відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «ПОРТО-ФРАНКО» в особі виконуючого обовязки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_3 м. Одеса

на рішення господарського суду Одеської області від 02 грудня 2015 року

у справі №916/3404/15

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «ПОРТО-ФРАНКО» в особі виконуючого обовязки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_3

до відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «НОТЛЕКСІНВЕСТ»

про визнання недійсною нікчемної додаткової угоди та застосування наслідків недійсності нікчемної додаткової угоди

В судовому засіданні 15.03.2016р. оголошувалась перерва до 05.04.2016р.

встановив:

В серпні 2015 року публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «ПОРТО-ФРАНКО» в особі виконуючого обовязки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_3 звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «НОТЛЕКСІНВЕСТ» про визнання нікчемної додаткової угоди №2 до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР, укладеної 25 липня 2014 року між публічним акціонерним товариством Банком «ПОРТО-ФРАНКО» та товариством з обмеженою відповідальністю «НОТЛЕКСІНВЕСТ» - недійсною; застосування наслідків недійсності нікчемної додаткової угоди №2 до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР.

Рішенням господарського суду Одеської області від 02 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «ПОРТО-ФРАНКО» в особі виконуючого обовязки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване недоведеністю позивачем визначених п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підстав недійсності вчиненого правочину.

За висновком суду на момент вчинення спірної додаткової угоди №2 від 25.07.2014р. до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР у ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» не існувало майнових вимог до відповідача, в разі відмови від яких правочин слід було б вважати нікчемним.

Наведені обставини з огляду на приписи ст.236 ЦК України зумовлюють також висновок про відмову в задоволенні позовних вимог щодо застосування наслідків недійсності нікчемної додаткової угоди №2 до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» в особі виконуючого обовязки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_3 подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 02 грудня 2015 року у справі № 916/3404/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АБ «ПОРТО-ФРАНКО».

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає невірне тлумачення судом терміну «майнова вимога» На думку апелянта, майнові права, визначені в договорі застави майнових прав №1517/14-ЮР, завдяки яким виникає зворотній обовязок відповідача за договором застави є майновими вимогами Банку. Додаткова угода №2 від 25.07.2014р., якою сторони за взаємною згодою розірвали договір застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р., підпадає під дію п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки фактично свідчить про відмову Банку від власних майнових вимог.

За результатами автоматизованого розподілу справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Лавриненко Л.В., судді Жеков В.І., Філінюк І.Г.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 21.12.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, судове засідання призначене на 02.02.2016р. об 11 год. 30хв.

В судовому засіданні, яке відбулось 02.02.2016р., представником ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» в особі виконуючого обовязки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_3 м. Одеса подано заяву про відвід колегії суддів у складі, головуючого судді Лавриненко Л.В., суддів Жекова В.І., Філінюка І.Г.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 02.02.2016р. заяву ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» в особі виконуючого обовязки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_3 про відвід суддів задоволено.

За результатами повторного автоматичного розподілу для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Будішевська Л.О., судді Мишкіна М.А., Таран С.В.

Відповідач згідно поданого відзиву на апеляційну скаргу проти доводів апелянта заперечив, зазначивши, що станом на дату укладання спірної угоди у позивача не існувало майнових вимог до ТОВ «НОТЛЕКСІНВЕСТ» за договором застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р.: строк повернення кредитних коштів не настав, позивачем не заявлялось вимог з приводу дострокового виконання зобовязань за кредитним договором, не ставилось питання про задоволення своїх майнових вимог по погашенню кредиту та процентів по ньому шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права або вимог про переведення на нього в судовому порядку заставленого права.

Крім того, позивачем в порушення ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», п.1.18 та п.1.20 розділу 3 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2 від 05.07.2012р. не направлено ТОВ «НОТЛЕКСІНВЕСТ» письмового повідомлення про нікчемність додаткової угоди №2 від 25.07.2014р. до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р., перевірка спірного правочину на предмет нікчемності в порушення вимог ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» проведена Уповноваженою особою не в період дії тимчасової адміністрації, а під час процедури ліквідації Банку.

01.03.2016р. скаржником через канцелярію суду надані пояснення, згідно яких останній зазначив, що додатковою угодою №1 від 27.06.2014р. до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р. п.1 договору викладено в новій редакції. Між тим, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №94/01-11 від 09.03.2011р. ТОВ «Агроінвест СК» станом на час укладення додаткової угоди №2 мав заборгованість перед Банком в сумі 18571351,53 грн., таким чином Банк мав право на звернення стягнення на предмет застави. При винесенні рішення місцевий господарський суд вказаним обставинам належної юридичної оцінки не надав. Додатково просив прийняти до уваги висновки Київського апеляційного господарського суду щодо застосування положень ст.38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», що містяться в постановах від 08.02.2016р. у справі №910/27918/14, від 19.10.2015 у справі №910/10144/15, від 22.09.2015 у справі №910/27916/14.

Відповідач, згідно поданих 10.03.2016р. через канцелярію суду пояснень вказував на неможливість прийняття поданих апелянтом додаткових доказів з огляду на приписи ч.1 ст.101 ГПК України. Разом з тим, зазначив, що додатковою угодою №8 до договору від 09.03.2011 ТОВ «Агроінвест СК» змінено строк повернення кредитних коштів на 03.10.2014р., та змінено дату погашення процентів за грудень 2012 року, січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2013 року, січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень 2014 року на 03.10.2014р. Наведені обставини були предметом розгляду у справі №916/1277/15-г.

Цією ж датою представником скаржника через канцелярію суду надані:

пояснення щодо підстав виникнення права звернення стягнення на предмет застави за договором застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р. Зокрема, за твердженням скаржника працівником Банку була проведена перевірка на предмет цільового використання кредиту ТОВ «Агроінвест СК» згідно кредитного договору №94/01-11 від 09.03.2011р., за результатами якої встановлено нецільове використання кредитних коштів на суму 275155,53 доларів США. Результати перевірки оформлені актом перевірки цільового використання кредиту від 03.03.2016р.;

пояснення щодо розміру кредитних зобовязань за кредитними договорами №97/03-11 від 10.03.2011р., №94/01-11 від 09.03.2011р., № 370/1-13 від 22.05.2013р. в забезпечення виконання яких між Банком та ТОВ «НОТЛЕКСІНВЕСТ» було укладено договір застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р.;

заява про долучення до матеріалів справи копій кредитних договорів №97/03-11 від 10.03.2011р., № 94/01-11 від 09.03.2011р., № 370/1-13 від 22.05.2013р.

В судовому засіданні сторони підтримали свої вимоги та заперечення щодо апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, застосування норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

30.04.2014р. між публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «ПОРТО-ФРАНКО» (заставодержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю «НОТЛЕКСІНВЕСТ» було укладено договір застави майнових прав № 1517/14-ЮР (договір застави).

Договір застави укладено в забезпечення вимог ОСОБА_5 за кредитним договором (відзивна реверсивна лінія) №1286/3-08 від 24.07.2008р., а також усіх додаткових угод (договорів) до нього які є, або можуть бути укладені в майбутньому, далі Кредитний договір, який укладено між ОСОБА_5 та ТОВ «КАЛІМЕРА», далі Позичальник.

Предметом застави, згідно з п.1.2 договору застави, є майнові права за договором банківського вкладу (депозиту) №27Д-2014 від 18.04.2014р., укладеним між ОСОБА_5 та Заставодавцем (далідоговір банківського вкладу), передані Заставодавцем в заставу ОСОБА_5 з метою забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором.

Під майновими правами за договором банківського вкладу, далі майнові права, слід розуміти права вимоги повернення суми вкладу та сплати нарахованих і невиплачених на вклад відсотків за договором банківського вкладу на дату невиконання Позичальником своїх зобовязань за кредитним договором (далі Предмет застави).

На день укладання цього договору розмір вкладу за договором банківського вкладу складає 12000000,00 грн. У випадку збільшення розміру вкладу, майнові права поширюються на всю сум вкладу за договором банківського вкладу.

Заставна вартість Предмету застави визначається сторонами у сумі 12000000,00 грн. (п.1.3 договору застави).

Відповідно до встановленого розділом 5 договору застави порядку звернення стягнення на предмет застави, ОСОБА_5 набуває право звернути стягнення та реалізувати Предмет застави, в тому числі і достроково:

якщо у момент настання строку виконання зобовязань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні суми кредиту та (або) при повній або частковій несплаті відсотків, у встановлені кредитним договором строки;

у випадку прийняття рішення про реорганізацію Заставодавця та (або) Позичальника, порушення справи про банкрутство або відкриття ліквідаційної процедури відносно Заставодавця та (або) Позичальника, при цьому строки виконання зобовязань за Кредитним договором вважаються такими, що настали з наступного дня, наступного за днем, коли ОСОБА_5 дізнався про реорганізацію, порушення справи про банкрутство або відкриття ліквідаційної процедури відносно Заставодавця та (або) Позичальника;

якщо до настання строку виконання зобовязань щодо повернення суми кредиту та (або) процентів за кредитним договором Заставодавець та (або) Позичальник надасть ОСОБА_5 письмову заяву про повному або часткову неспроможність виконати їх;

в інших випадках, передбачених Законом України «Про заставу» та іншими нормативними актами законодавства України (п.5.1 договору застави).

При виникненні у ОСОБА_5 права звернути стягнення на Предмет застави, реалізація Предмета застави здійснюється шляхом уступки Заставодавцем ОСОБА_5 майнових прав за договором банківського вкладу. При цьому, згідно з п. 5.2 Договору застави, підписанням даного договору Заставодавець уступає Затсаводержателю майнові права за договором банківського вкладу та надає право списати з рахунків Заставодавця вклад та нараховані і невиплачені на вклад проценти за договором банківського вкладу в порядку, визначеному даним договором.

При зверненні стягнення на Предмет застави і переході до ОСОБА_5 майнових прав за Договором банківського вкладу, ОСОБА_5, використовуючи надане йому Заставодавцем право, самостійно списує вклад та нараховані і невиплачені на вклад проценти за договором банківського вкладу на дату невиконання Позичальником своїх зобовязань за кредитним договором з рахунків Заставодавця, відкритих в АБ «ПОРТО-ФРАНКО», МФО 328180, на виконання договору банківського вкладу, для погашення заборгованості Позичальника за кредитним договором.

Заставодавець надаючи ОСОБА_5 право списання вкладу та нарахованих процентів доручає ОСОБА_5 здійснити купівлю/продаж/обмін списаних коштів в валюту кредиту на Міжбанківському валютному ринку України (МВРУ) за курсом для даної операції на дату її проведення і направити кошти на погашення заборгованості Позичальника за Кредитним договором. Списання коштів здійснюється ОСОБА_5 у розмірі, еквівалентному сумі зобовязань Позичальника за кредитним договором з врахуванням витрат, повязаних зі здійсненням операцій на МВРУ, згідно з діючими тарифами ОСОБА_5, а також обовязкових зборів і платежів, передбачених діючим законодавством України.

Договір застави згідно з п.6.1 набуває чинності з моменту його укладання Сторонами і діє до повного виконання Позичальником зобовязань за кредитним договором, крім випадків, передбачених п.6.2 договору, а саме:

припинення зобовязань, забезпечених цією заставою;

втрати Предмета застави, якщо Заставодавець (майновий поручитель) та/або Позичальник не замінює або не відновлює Предмет застави, що додатково оформлюється документально;

реалізації Предмета застави, в порядку передбаченому даним договором, з метою погашення заборгованості за кредитним договором;

розірвання договору за згодою Сторін;

в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Додатковою угодою №1 від 27.06.2014р. до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р. сторони внесли зміни до п.1.1. договору застави шляхом викладення його в новій редакції.

За змістом вказаної додаткової угоди сторони погодили, що договір застави забезпечує вимоги ОСОБА_5 стосовно:

повернення отриманої суми кредиту, сплати відсотків, комісій, неустойок у повному обсязі;

відшкодування можливих збитків, завданих ОСОБА_5 невиконання або неналежним виконанням зобовязань за кредитними договорами;

відшкодування можливих втрат заставодержателя по здійсненню його вимог, забезпечених заставою, в тому числі витрат, які понесені ним внаслідок звернення стягнення на Предмет застави за кредитними договорами:

кредитним договором (відзивна реверсна кредитна лінія) №97/3-11 від 10.03.2011р., а також усіх додаткових угод (договорів) до нього, які можуть бути укладені в майбутньому (кредитний договір 1), який укладено між ОСОБА_5 та ДП «ДЄЗ» на наступних умовах: сума кредиту 2000000,00 доларів США, строк повернення кредиту та процентів 10.07.2014р., розмір відсоткової ставки за Кредитним договором 1 8,5%;

кредитним договором (відзивна реверсна кредитна лінія) № 94/01-11 від 09.03.2011, а також усіх додаткових угод (договорів) до нього, які можуть бути укладені в майбутньому (Кредитний договір 2), який укладено між ОСОБА_5 та ТОВ «Агроінвест СК» на наступних умовах: сума кредиту 1500000,00грн., строк повернення кредиту та відсотків 03.10.2014, розмір відсоткової ставки за кредитним договором 2 10%;

кредитним договором (відзивна реверсна кредитна лінія) №370/1-13 від 22.05.2013р., а також усіх додаткових угод (договорів) до нього, які можуть бути укладені в майбутньому (кредитний договір 2), який укладено між ОСОБА_5 та ТОВ «МЕЙНБОАРДІНВЕСТ» на наступних умовах: сума кредиту 4750000,00 доларів США., строк повернення кредиту та відсотків 21.11.2014р., розмір відсоткової ставки за кредитним договором 3 8%.

Додатковою угодою №2 від 25.07.2014р. до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р. сторони дійшли взаємної згоди щодо розірвання договору застави.

Рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.09.2014р. за №103 на підставі постанови Правління Національного Банку України від 26.09.2014р. №610 «Про віднесення ПАТ АБ «Порто-Франко» до категорії неплатоспроможних», керуючись п.2 ч.5 ст.12 та ст.34 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочинала з 29.09.2014р. процедуру виведення ПАТ АБ «Порто-Франко» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Тимчасова адміністрація запроваджувалась строком на три місяці з 29.09.2014р. по 29.12.2014р.

Строк здійснення тимчасової адміністрації у АБ «ПОРТО-ФРАНКО» згідно рішення Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб №169 від 29.12.2014р. продовжено на 1 місяць до 29.01.2015р. включно.

На підставі постанови правління Національного банку України від 30.01.2015р. №67 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ АБ «Порто-Франко», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 30.01.2015р. №19 «Про початок процедури ліквідації АБ «Порто-Франко» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ АБ «Порто-Франко» та призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ АБ «Порто-Франко» ОСОБА_6 строком на 1 рік з 30.01.2015р. по 29.01.2016р. включно.

На час перебування у відпустці уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_7, виконуючим обовязки уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АБ «ПОРТО-ФРАНКО» призначено ОСОБА_3 на строк з 30.07.2015р. по 14.08.2015р.

В ході проведення перевірки уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АБ «Порто-Франко» ОСОБА_6 відповідно до ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виявлено нікчемність додаткової угоди №2 від 25.07.2014р. до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р., що і стало підставою для звернення до господарського суду з відповідним позовом.

Оцінюючи правильність застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального законодавства в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог апеляційної скарги з огляду на таке:

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

З метою забезпечення прав Фонду, уповноважена особа відповідно до ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб», забезпечує перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

За змістом ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобовязання без встановлення обовязку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобовязання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобовязаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобовязання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з повязаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Загальне поняття нікчемності правочинів наведено в ст.228 ЦК України, за змістом частини першої якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Викладене означає, що уповноважена особа наділена правом перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних.

Разом з тим, за змістом наведених норм, дане право не є абсолютним, а кореспондується з обовязком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон повязує нікчемність правочину, тобто саме по собі твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст.1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобовязання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Вказана правова норма кореспондується зі ст.572 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.ст.589, 590 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом України «Про заставу» в ч.6 ст.20 також передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

При цьому предметом застави згідно зі ст.576 ЦК України та ст.4 Закону України «Про заставу» може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Майновими правами відповідно до ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визнаються будь-які права, повязані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Таким чином, договір застави майнових прав є способом забезпечення виконання зобов'язання, а не правочином щодо розпорядження майновими правами. Тобто, на відміну від правочину відступлення права вимоги, укладення договору застави майнових прав не має безпосереднім наслідком відчуження заставодавцем заставодержателю відповідних майнових прав. Отже, застава як майновий спосіб забезпечення виконання зобовязання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобовязанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобовязань або зменшити їх.

Виконання забезпечувального зобовязання, що виникає із застави, полягає в реалізації заставодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в заставу майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок заставного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права.

Частиною 3 ст.3 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава має похідний характер від забезпеченого нею зобовязання.

З урахуванням вищенаведених законодавчих положень, судова колегія визнає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог та не погоджується з доводами позивача, що, уклавши додаткову угоду №2 від 25.07.2014р. до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014, банк відмовився від власних майнових вимог по цьому договору, що на думку останнього, свідчить про нікчемність такого правочину, відповідно до п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки забезпечувальний характер застави надає право на задоволення вимог заставодержателя у разі невиконання основного зобовязання (ст. 20 Закону України «Про заставу», ст. 590 ЦК України).

Виходячи з правової природи забезпечувальних договорів, апеляційний господарський суд доходить висновку, що додаткова угода №2 від 25.07.2014 до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р. є оспорюваним правочином, і позивач має довести його нікчемність та/або недійсність на момент вчинення, тобто є спір про наявність або відсутність такого факту.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як було зясовано судовою колегією в ході апеляційного провадження, станом на 25.07.2014р. ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» не заявляло претензій до позичальників з приводу порушення останніми основного зобов`язання, що виникали з укладених між ними та Банком кредитних договорів (відзивна реверсна кредитна лінія) №97/3-11 від 10.03.2011р., (відзивна реверсна кредитна лінія) №94/01-11 від 09.03.2011р., (відзивна реверсна кредитна лінія) №370/1-13 від 22.05.2013р. і не ставило питань щодо задоволення своїх майнових вимог з погашення кредиту та відсотків за кредитом за рахунок звернення стягнення на предмет застави, у тому числі шляхом надання до суду відповідної позовної заяви або реалізації встановленого розділом 5 Договору застави права на списання вкладу та нарахованих процентів. Отже відсутні підстави вважати, що на час укладання додаткової угоди №2 від 25.07.2014р. до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р., позивач набув майнових прав відносно Предмету застави за договором застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р.

До того ж, згідно з умовами представлених на дослідження копій кредитних договорів строк виконання позичальниками кредитних зобовязань станом на момент укладення спірної додаткової угоди №2 від 25.07.2014р. до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р. не настав. Так за кредитним договором (відзивна реверсна кредитна лінія) №97/3-11 від 10.03.2011р., який укладено між ОСОБА_5 та ДП «ДЄЗ», строк повернення кредитних коштів та процентів з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №10 від 10.07.2014р. припадав на 08.08.2014р., за кредитним договором (відзивна реверсна кредитна лінія) №94/01-11 від 09.03.2011р., який укладено між ОСОБА_5 та ТОВ «Агроінвест СК», повернення коштів та процентів з урахуванням додаткової угоди №8 від 04.10.2013р. мало бути здійснено 03.10.2014р., а за кредитним договором (відзивна реверсна кредитна лінія) №370/1-13 від 22.05.2013р., який укладено між ОСОБА_5 та ТОВ «МЕЙНБОАРДІНВЕСТ» кредит надавався позичальнику на період з 22.05.2013р. по 21.11.2014р..

Тобто, станом на дату укладення між сторонами спірної додаткової угоди від 25.07.2014р. у банку за договором застави майнових прав існувало лише право, тому банк, укладаючи спірну додаткову угоду не міг відмовитися від власних майнових вимог.

Наведене спростовує доводи позивача про нікчемність додаткової угоди №2 від 25.07.2014р. до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р. згідно п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки забезпечувальний характер застави надає право на задоволення вимог заставодержателя у разі невиконання основного зобовязання (ст.20 Закону України «Про заставу», ст.590 ЦК України), а відсутність з боку Банку на момент укладення цього договору майнових вимог до відповідача за договором застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р., унеможливлює відмову від таких майнових вимог.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 09.02.2016р. у справі № 916/1242/15-г, від 09.03.2016р. у справі № 916/1230/15-г, від 16.12.2015р. у справі № 916/1244/15-г.

Так само судовою колегією не приймаються до уваги твердження скаржника про виникнення права в нього права дострокового стягнення кредитних коштів та нарахованих процентів з ТОВ «Агроінвест СК» за кредитним договором (відзивна реверсна кредитна лінія) №97/3-11 від 10.03.2011р. внаслідок нецільового використання кредиту, оскільки, як вбачається з представлених доказів, відповідна перевірка проведена лише в березні 2016 року та з огляду на приписи ст.101 ГПК України не може бути предметом апеляційного перегляду.

За встановлених обставин колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для застосування вимог п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та задоволення позову.

При цьому, недослідження місцевим господарським судом змісту кредитних договорів, визначених додатковою угодою №1 від 27.06.2014р. до договору застави майнових прав №1517/14-ЮР від 30.04.2014р. не вплинуло на правомірність висновку щодо безпідставності заявлених позовних вимог, та з огляду на приписи ч.3 ст.104 ГПК України не може бути підставою для скасування такого судового рішення.

Недоведеність позовних вимог в частині нікчемності спірно додаткової угоди, з огляду на приписи ст.236 ЦК України зумовлює висновок й про відмову в задоволенні позовних вимог про застосування наслідків недійсності нікчемної угоди.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Одеської області 02 грудня 2015 року у справі №916/3404/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» в особі виконуючого обовязки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «ПОРТО-ФРАНКО» ОСОБА_3 без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105

Господарського процесуального кодексу України,

апеляційний господарський суд

постановив:

Рішення господарського суду Одеської області від 02 грудня 2015 року у справі № 916/3404/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 11.04.2016р.

Головуючий суддя: Будішевська Л.О.

Судді: Мишкіна М.А.

ОСОБА_8