ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2016 р.Справа № 922/736/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Каюков Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Фермерське господарство "Лаванда Плюс", с. Шульгинка
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Естрейд Восток", м. Харків
про стягнення коштів у розмірі 660 054,17 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, керівник (особисто)

відповідача - не з'явився

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фермерське господарство "Лаванда Плюс", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Естрейд Восток", про стягнення 595 546,00 грн. основної заборгованості, 2 977,72 грн. інфляційних втрат, 3 932,86 грн. 3% річних, 57 597,59 грн. пені, а також позивачем заявлено до стягнення судові витрати у розмірі 9 900,81 грн.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов'язання за договором № 111201 купівлі-продажу від 11 грудня 2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17 березня 2016 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/736/16 та призначено її до слухання у судовому засіданні на 13 квітня 2016 року.

11 квітня 2016 року через канцелярію суду від позивача надійшов пакет документів (вх. № 11781 від 11 квітня 2016 року), дані документи судом долучено до матеріалів справи.

В призначене судове засідання 13 квітня 2016 року з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач свого повноважного представника в судове засідання не направив, витребувані судом документи не надав, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується в матеріалах поштовим повідомленням з відміткою поштової установи "за закінченим терміном зберігання" (арк. спр. 35-39, 40-44).

Судом перевірено адресу відповідача: згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та осіб фізичних осіб підприємців станом на 05 квітня 2016 року, місцезнаходження відповідача - 61166, Харківська область, місто Харків, Дзержинських район, проспект Леніна, будинок 23, саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи, а позивачем - позовна заява із додатками. Відповідно до вимог частини 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як визначено у п. п. 3.9. та 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, розпочинаючи судовий розгляд суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не зявилися у засідання. Необхідно мати на увазі, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомлення суду стороною, а у разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважаються, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Так, процесуальні документи у даній справі (ухвала суду про порушення провадження у справі) направлялася всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідних документів.

Таким чином, суд вважає, що сторони повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але відповідач не зявився у засідання суду, водночас судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали ( пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи

Так, наявна в матеріалах справи ухвала суду про порушення провадження у справі свідчить, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 13 квітня 2016 року представник позивача не виявив наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

11 грудня 2015 року між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено договір № 111201 купівлі-продажу.

Відповідно до п. 1.1, 1.2 договору, продавець зобов'язується передати (відпустити) у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар, зазначений в п. 1.2 цього договору. За цим договором підлягає купівлі-продажу такий товар: соняшник (ДСТУ 7011:2009).

Одиниця виміру товару, загальна кількість товару, ціна за одиницю товару та загальна вартість товару, що поставляється на умовах даного договору визначаються в специфікаціях на кожну партію товару, що додається до цього договору та є його невід'ємною частиною. Одночасно з цим сторони домовились, що загальна вартість товару (загальна сума договору), що буде поставлятися на умовах даного договору не повинна перевищувати 965 000,00 гривень і визначається на підставі специфікації (п. 2.1 договору).

Якість товару, що продається повинна відповідати ДСТУ даного виду сировини. Поставка товару здійснюється згідно умов визначених в специфікаціях до даного договору. Приймання товару за якістю проводиться згідно Інструкції про порядок приймання продукції виробничого-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю № П-7 від 25.04.66 р. Методики відбору зразків для проведення якісного аналізу та методи визначення якісних показників товару визначаються згідно діючої нормативно-технічної документації та державних стандартів (п.п. 3.1, 3.3, 3.5 договору).

Продавець зобов'язується передати товар покупцеві в термін зазначений в специфікації. Покупець зобов'язується провести оплату в термін зазначений в специфікації, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця. При поставці товару продавець зобов'язаний надати наступні документи: рахунок-фактури; видаткову накладну; товару-транспортну накладну; податкову накладну; ветеринарне свідоцтво; посвідчення про якість (п.п. 4.1, 4.2, 4.3 договору).

У разі порушення зобов'язань, що виникають із цього договору, сторони несуть відповідальність, визначену цим договором і чинним законодавством. При порушенні строків оплати товару покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що буде діяти на час такого порушення (п.п. 5.1, 5.5 договору).

Відповідно до п.п. 6.1, 6.2 договору, цей договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Строк цього договору починає свій перебіг з моменту підписання і закінчується після повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання умов договору між сторонами складено та підписано специфікацію № 1 від 11 грудня 2015 року на суму 965 000,00 грн., відповідно до якої покупець зобов'язується провести оплату товару шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця на протязі 3 банківських днів після отримання товару.

Як стверджує позивач, на виконання умов договору ним поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 795 546,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними № 7 від 15 грудня 2015 року на суму 360 331,00 грн. та № 8 від 18 грудня 2015 року на суму 435 215,00 грн., вказаний товар одержано повноважним представником відповідача, який діяв на підставі доручення № 146 від 15 грудня 2015 року. Однак, відповідач лише частково сплатив вартість отриманого товару на загальну суму 200 000,00 грн., що й стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 694 ЦК України встановлює особливості продажу товару в кредит. Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Абзац 1 ч. 1 ст.193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вище викладене, беручи до уваги те, що відповідач, в порушення умов договору № 111201 купівлі-продажу від 11 грудня 2015 року, не сплатив вартість отриманого товару своєчасно та в повному обсязі, у відповідача утворилась перед позивачем заборгованість за отриманий товар у розмірі 595 546,00 грн. З огляду на наведене, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за отриманий товар у розмірі 595 546,00 грн. є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Крім того, з посиланням на статтю 625 ЦК України, позивачем пред'явлено до стягнення 2 977,72 грн. інфляційних втрат та 3 932,86 грн. 3 % річних.

Розглянувши позовні вимоги позивача в частині інфляційних та річних, перевіривши їх розрахунки та періоди нарахування, суд визнав позовні вимоги в цій частині підлягаючими задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

В пунктах 3.1, 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з метою однакового та правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, Вищій господарський суд України визначив, що: інфляційні нарахування на суму бору, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційні процесів за весь час прострочення в їх сплаті; сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так cамо як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як свідчать матеріали справи, період нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат за розрахунком визначено вірно згідно діючого законодавства, що дає підстави суду задовольнити позовні вимоги позивача, стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 3 932,86 грн. (з 19 грудня 2015 року по 11 березня 2016 року та з 24 грудня 2015 року по 11 березня 2016 року) та інфляційних втрат в розмірі 2 977,75 грн. (з 19 грудня 2015 року по 11 березня 2016 року та з 24 грудня 2015 року по 11 березня 2016 року).

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 57 597,59 грн. суд зазначає наступне.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В силу статей 546-551 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. При цьому, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання і її розмір (ч. 2 ст. 551 ЦК України) встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 5.5 договору, при порушенні строків оплати товару покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що буде діяти на час такого порушення.

Як свідчать матеріали справи, періоди нарахування позивачем пені визначено вірно, згідно діючого законодавства, однак при перевірці розміру пені за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт Закон 9.1.3", судом встановлено, що загальний розмір пені за період з 19 грудня 2015 року по 11 березня 2016 року та з 24 грудня 2015 року по 11 березня 2016 року становить 57 542,68 грн. За таких обставин, позов в частині стягнення на користь позивача з відповідача пені у розмірі 57 542,68 грн. є обґрунтованим, правомірним та задовольняється судом. В частині стягнення з відповідача 54,91 грн. пені суд відмовляє в зв'язку з безпідставним пред'явленням до стягнення (невірність проведення розрахунку при обчисленні пені за вказані періоди).

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 9 899,98 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 179, 193, 230 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 11, 509, 525, 549, 546-551, 610, 611, 625, 627, 628, 655, 694 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 69, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Естрейд Восток" (61166, м. Харків, прсп. Леніна, буд. 23, в тому числі з р/р 4479 в ФХОУ АТ "Ощадбанк", МФО 351823, ) на користь Фермерського господарства "Лаванда Плюс" (92764, Луганська область, Старобільський р-н, с. Шульгинка, р/р 1699 в ТВБВ 10012/041 ФЛОУ АТ "Ощадбанк" м. Луганськ, МФО 304665, ) 595 546,00 грн. основної заборгованості, 2 977,72 грн. інфляційних втрат, 3 932,86 грн. 3% річних, 57 542,68 грн. пені та 9 899,98 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 15.04.2016 р.

Суддя ОСОБА_2

справа № 922/736/16