ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року Справа № 925/560/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Прокопанич Г.К.

суддів Коробенка Г.П.

Мачульського Г.М.

за участю представників:

Позивача: Ващука М.В., дов. від 01.04.2016 № б/н; Кривошея Є.В., дов. від 01.04.2016 № б/н;

Відповідача -1: не з'явився;

Відповідача -2: не з'явився;

розглянувши касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Ічнянський молочно-консервний комбінат" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2016

у справі № 925/560/15 господарського суду Черкаської області

за позовом публічного акціонерного товариства "Ічнянський молочно-консервний комбінат"

до відповідача -1 малого підприємства "Елетон"

відповідача -2 приватного підприємства "Хімелектробуд"

про визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство "Ічнянський молочно-консервний комбінат" звернулось до господарського суду Черкаської області з позовом до малого підприємства "Елетон", приватного підприємства "Хімелектробуд", просило визнати недійсним договір підряду від 27.10.2010 № 27/10, укладений між відповідачами (т. 1, а.с. 3-5).

Позовні вимоги мотивовано тим, що оспорюваний договір укладено з порушенням ч. 1 ст. 207 та ч. 2 ст. 319 Господарського кодексу України.

У відзиві на позов мале підприємство "Елетон" просило відмовити у задоволенні позову у зв'язку, зокрема, зі спливом позовної давності та відсутності порушеного права публічного акціонерного товариства "Ічнянський молочно-консервний комбінат" (т. 1, а.с. 66).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 22.06.2015 (суддя Довгань К.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2016 (головуючий Ткаченко Б.О., судді Алданова С.О., Коршун Н.М.) (т. 2, а.с. 99-106) у задоволенні позову відмовлено (т. 1, а.с. 229-235).

Не погодившись з прийнятим апеляційною інстанцією судовим актом, публічне акціонерне товариство "Ічнянський молочно-консервний комбінат" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, просило оскаржене судове рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову, посилаючись на порушення і неправильне застосування апеляційною інстанцією норм матеріального та процесуального права, зокрема, ч. 2 ст. 319 ГК України (т. 2, а.с. 116-118).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 04.04.2016 касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Ічнянський молочно-консервний комбінат" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.04.2016 (т. 2, а.с. 114-115).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду скарги.

У судове засідання 14.04.2016 року представники відповідачів не з'явились, причин неявки суду не повідомили.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія визнала за можливе розглянути справу у відсутність представників відповідачів.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, вислухавши представників позивача, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27.10.2010 між малим підприємством "Елетон" (замовник) та приватним підприємством "Хімелектробуд" (підрядник) було укладено договір підряду № 27/10, відповідно до умов якого підрядник зобов'язався своїми силами і засобами, під власний ризик виконати і здати замовнику силове електрообладнання та освітлення в котельні відкритого акціонерного товариства "Ічнянський молочно-консервний комбінат" по вул. Вишневій, 4 в м. Ічня Чернігівської області (т. 1, а.с. 12-15).

Згідно з п. 10.1 договору він діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Вважаючи, що оспорюваний договір суперечить законодавству, а саме, ч. 2 ст. 319 ГК України, оскільки укладений без погодження з генпідрядником, позивач звернувся з даним позовом.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта.

Частиною 1 ст. 318 ГК України передбачено, що за договором підряду на капітальне будівництво одна сторона (підрядник) зобов'язується своїми силами і засобами на замовлення другої сторони (замовника) побудувати і здати замовникові у встановлений строк визначений договором об'єкт відповідно до проектно-кошторисної документації або виконати зумовлені договором будівельні та інші роботи, а замовник зобов'язується передати підряднику затверджену проектно-кошторисну документацію, надати йому будівельний майданчик, прийняти закінчені будівництвом об'єкти і оплатити їх.

Відповідно до ч. 1 ст. 838 ЦК України підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

Згідно з ч. 2 ст. 319 ГК України підрядник має право за згодою замовника залучати до виконання договору як третіх осіб субпідрядників, на умовах укладених з ними субпідрядних договорів, відповідаючи перед замовником за результати їх роботи. У цьому випадку підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядниками - як замовник.

Дослідивши умови оспорюваного договору, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що він за своєю правовою природою є договором підряду, а не субпідряду, оскільки у його тексті немає посилань на існування договору генерального підряду.

Крім того, місцевий та апеляційний господарські суди відхилили доводи відповідачів про те, що оспорюваний договір укладався на підставі договору підряду від 21.07.2010 № 21-07/10/2, оскільки в матеріалах справи наявна копія вказаного договору, однак, сторонами на вимогу суду оригінал такого договору не було надано та позивачем заперечувалось взагалі укладення такого договору.

Враховуючи відсутність факту укладення договору підряду, зокрема, від 21.07.2010 № 21-07/10/2 між позивачем та першим відповідачем, що також було встановлено під час розгляду апеляційним судом Черкаської області справи № 22ц-793/944/2013 (т. 1, а.с. 91-101), місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, дійшов висновку про необгрунтованість доводів публічного акціонерного товариства "Ічнянський молочно-консервний комбінат" стосовно того, що оспорюваний договір є договором субпідряду і його укладено з порушенням ч. 2 ст. 319 ГК України та, відповідно, про відмову у позові.

Як зазначалось вище та встановлено судами, відповідач -1 у відзиві на позов просив застосувати позовну давність.

Згідно з абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Місцевий та апеляційний господарські суди, встановивши, що оспорюваним договором права чи охоронювані законом інтереси позивача не порушені, дійшли обгрунтованого висновку про відмову у позові саме з підстав його необґрунтованості, а не зі спливом позовної давності.

Доводи заявника касаційної скарги про порушення його прав оспорюваним договором обгрунтовано відхилені судами попередніх інстанцій, оскільки наявність такого порушення повинна бути реальною та існувати на момент звернення з позовом, а не грунтуватись на припущеннях щодо можливості такого порушення у майбутньому.

Натомість, встановлення апеляційним господарським судом факту порушення прав заявника тим, що будівництво об'єкту здійснювалось на території позивача, хоча і не є підставою для задоволення заявлених вимог, не виключає можливості реалізації публічним акціонерним товариством "Ічнянський молочно-консервний комбінат" захисту права, яке воно вважає порушеним, іншим передбаченим законом способом.

Доводи скаржника про те, що відповідачі вважають укладений між ними договір субпідрядним відхиляються, оскільки, як було зазначено вище, сторони не довели та суди не встановили факту укладення договору підряду від 21.07.2010 № 21-07/10/2, а оспорюваний договір не містить посилання на нього, що давало б підстави вважати правовідносини між відповідачами субпідрядними.

Заяви позивача про обмеження його доступу до правосуддя з посиланням на практику Європейського суду також є безпідставними, оскільки право на звернення до суду з позовом ним було реалізовано у відповідності діючими нормами процесуального закону, у тому числі з забезпеченням можливості апеляційного та касаційного оскарження.

Однак, доступ до правосуддя не є тотожним обов'язку суду у будь-якому випадку задовольняти позовні вимоги, у тому числі необгрунтовані.

Частиною 2 ст. 1117 ГПК України передбачено, що касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

З врахуванням вищенаведеного підстави для скасування постанови апеляційного господарського суду, яким не порушені норми матеріального та процесуального права, відсутні.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2016 у справі № 925/560/15 залишити без змін, а касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Ічнянський молочно-консервний комбінат" - без задоволення.

Головуючий суддя Г.К. Прокопанич

Судді: Г.П. Коробенко

Г.М. Мачульський