донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

13.04.2016 справа №908/4697/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
За участю представників сторін:

від позивача:ОСОБА_4 за довіреністю
від відповідача:Не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства Запоріжкокс, м. Запоріжжя
на рішення господарського судуЗапорізької області
від21.01.2016 року
у справі№ 908/4697/15 (судді: Сушко Л.М., Смірнов О.Г., Топчій О.А.)
порушеній за позовом:Публічного акціонерного товариства Українська залізниця, м. Київ в особі Регіональної філії Придніпровська залізниця м. Дніпропетровськ
до відповідача:Публічного акціонерного товариства Запоріжкокс, м. Запоріжжя
про:стягнення 10 693,80 грн.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство Придніпровська залізниця звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Запоріжкокс (далі «Відповідач») про стягнення 10 693,80 грн. плати за користування вагонами плати за користування вагонами, нарахованої у звязку із їхнім затриманням на станції Запоріжжя-Ліве ДП «Придніпровська залізниця».

Ухвалою від 13.01.2016р. місцевий господарський суд з посиланням на приписи ст.. 25 ГПК України замінив Державне підприємство Придніпровська залізниця його правонаступником Публічним акціонерним товариством Українська залізниця, м. Київ в особі Регіональної філії Придніпровська залізниця м. Дніпропетровськ (далі «Поз-ивач»).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 21.01.2016р. у справі № 908/4697/15 позов був задоволений у повному обсязі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та - наявності вини Відповідача у такому затриманні.

Відповідач не погоджуючись з рішенням господарського суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Наполягаючи на скарзі Відповідач посилається на те, що судом першої інстанції дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам, неповно зясовані та досліджені обставини справи, які мають істотне значення для обєктивного винесення рішення по даній справі, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 16.02.2016 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 02.03.2016 року.

02.03.2016 року, в судовому засіданні, в порядку п. 3, ч. 1, ст. 77 ГПК України, розгляд справи було відкладено у звязку з необхідністю витребування нових доказів, наступний розгляд справи призначено на 23.03.2016 року.

23.03.2016 року, в судовому засіданні, колегією суддів Донецького апеляційного господарського суду було оголошено перерву на 13.04.2016 року, сторони були апеляційним судом належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Представник Позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, проти задоволення останньої заперечував.

Представник Відповідача в судове засідання не зявився, поважність причин не явки суду не повідомив.

Приймаючи до уваги те, що явка представників сторін (учасників судового процесу) у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі представника Відповідача.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України здійснено фіксацію судового процесу технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення господарського суду таким, що прийнятим при неповній оцінці усіх обставин справи і зібраних у справі доказах та при неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідношення Сторін; а апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У період з січня 2015 року по березень 2015 року на станції Запоріжжя-Ліве локомотивом залізниці здійснювалося предявлення вагонів на колії парків А та Б станції Запоріжжя-Ліве для обробки та подачі на підїзні колії Відповідача під вантажні операції згідно умов Договору № ПР/М-12-3/2-397/НЮ/дч-320 про експлуатацію залізничної підїзної колії ПАТ Запоріжкокс, яка примикає до станції Запоріжжя-Ліве Придніпровської залізниці (далі «Договір») з врахуванням протоколу розбіжностей..

Проте, з колії станції Запоріжжя-Ліве локомотивом Відповідача останнім не було своєчасно вивезено вагони, у звязку з чим працівниками станції були складені Акти загальної форми ГУ-23 про затримку вагонів з вини клієнта із зазначенням часу затримки.

За умовами п. 1 Договору експлуатується підїзна колія, яка належить Власнику колії, що примикає до станції Запоріжжя-Ліве Придніпровської залізниці стрілочним переводом №4 до парної горловини парку А і яка обслуговується власним локомотивом.

Відповідно до п. 15 Договору, Власник колії сплачує Залізниці плату за користування вагонами згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами за ставками наведеними у Тарифному керівництві №1.

На підставі зазначених актів про затримку вагонів Позивачем згідно відомостей плати за користування вагонами форми ГУ-46: №№ 19029033, 19029034, 19029035, 19029037, 19029038, 21029040, 21029041, 21029042, 22029049, 22029050, 22029051, 22029052, 2302053, 23029054, 23029055, 23029056, 25029057, 25029058, 25029059, 25029060, 26029061, 27029062, 27029064, 27029065, 27029066, 27029067, 27029068, 27029071, 27029072, 28029077, 28029078, 28029079, 28029080, 28029081, 02039082, 01049148, 01049149, 02039083, 02039084, 02039085, 02039086, 02039087, 02039088, 02039089, 02039094, 02039095, 03029096, 03039097, 04039098, 05039100, 06039101, 06039103, 07039106, 07039107, 08039108, 08039109, 08039110, 09039111, 0903912, 09039113, 15039112, 15039113, 15039114, 15039115, 16039116, 16039117, 16039118, 16039119, 16039120, 16039121, 17039122, 17039123, 17039124, 18039125, 18039126, 18039127, 19039128, 19039129, 19039131, 20039132, 20039140, 22039134, 22039135, 23039136, 23039137, 23039138, 23039139, 24039141, 27039142, 27039143, 27039144, 27039145, 27039146, 31039147, 01049150, 02049151, 03049152, 03049153, 03049154, 04049155, 04049156, 04049157, 04049158, 05049159, 05049160, 06049161, 07049162, 07049163, 08049164, 10049165, 15049166, 15049167, 15049168, 15049169, 18049170, 20049171, 21049172, 23049173, 23049174, 28049178 була нарахована плата за користування вагонами на загальну суму 10 693,80 грн. (у тому числі ПДВ 20%).

Від оплати цієї суми Відповідач відмовився, у звязку з чим Позивач з посиланням на:

- Ст.. 119 Статут залізниць України (далі «Статут»);

- «Правила користування вагонами і контейнерами», затвердженими Наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 року N 113, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15 березня 1999 р. за N 165/3458 (далі «Правила користування»);

- умови підписаного Сторонами Договору, вимагає стягнути з Відповідача цю суму у примусовому порядку.

Судова колегія зауважує, що діюче транспортне законодавство розмежовує залізничні вагони не тільки за їхніми технічними характеристиками та можливостями перевезення відповідних вантажів (напіввагони, контейнеровози, обкотишовози тощо), але й за їхнім «юридичним» статусом, а саме:

- вагони «інвентарного парку залізниць» і

- «власні (орендовані) вагони» (далі «власні вагони»).

Так, виходячи з приписів п. 1.2 «Правил експлуатації власних вантажних вагонів», затверджених наказом Міністерства інфраструктури України № 17 від 29 січня 2015 р. (зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14 лютого 2015 р. за № 168/26613; далі «Правила 17»):

- вагони інвентарного парку вантажні вагони, які знаходяться на балансі залізниць України або суб'єктів господарювання, які перебувають у сфері управління Укрзалізниці і мають загальномережеву нумерацію з ознакою в АБД ПВ «вагон інвентарного парку» відповідно до діючої нумерації та нанесення номерів на вагони згідно зі Знаками і написами, а також вантажні вагони, які знаходяться на балансі залізниць інших залізничних адміністрацій, учасниць Угоди про спільне використання вантажних вагонів і контейнерів власності держав - учасниць Співдружності, Азербайджанської Республіки, Республіки Грузія, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Естонської Республіки від 12 березня 1993 року, (підписана Україною та набула дл неї чинності 12.03.93р. далі «Угода про спільне використання»);

- власні вантажні вагони вантажні вагони, які мають загальномережеву нумерацію, що нанесена на вагони відповідно до альбому-довідника 632-2011 ПКБ ЦВ «Знаки и надписи на вагонах грузового парка колеи 1520 мм», затвердженого Радою із залізничного транспорту держав учасниць СНД 25 квітня 2001 року та мають ознаку в АБД ПВ «власний вагон»

Пункт 1 «Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги та Коефіцієнтів, що застосовуються до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги», затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26 березня 2009 р. № 317 , зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15 квітня 2009 р. за N 340/16356 (далі «Тарифне керівництво № 1»); визначає, що:

- вагон парку залізниць це вагон інвентарного парку, що належить Залізничним адміністраціям (далі - залізницям) - учасницям Угоди про спільне використання вантажних вагонів і контейнерів власності держав - учасниць Співдружності, Азербайджанської Республіки, Республіки Грузія, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Естонської Республіки, від 12 березня 1993 р.;

- вагон орендований це вагон парку залізниць - учасниць Угоди про спільне використання вантажних вагонів і контейнерів власності держав - учасниць Співдружності, Азербайджанської Республіки, Республіки Грузія, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Естонської Республіки, від 12 березня 1993 р., зданий в оренду фізичній або юридичній особі згідно з договором

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представниками Сторін під час перегляду рішення місцевого суду у суді апеляційної інстанції вагони, що були затримані, подавалися на підїзну колію Відповідача як завантажені, так і у порожньому стані. При цьому усі порожні вагони, про які йдеться у позові, за своїм «юридичним» статусом є «власними вагонами», що належать іншим особам.

Виходячи із розрахунку, що був здійснений Позивачем на вимогу апеляційного суду (т.6 а.с. 5-6) плата за користування порожніми вагонами склала 702,12 грн. (у тому числі ПДВ 20%).

Наполягаючи на стягненні з Відповідача спірної плати позивач посилається на ч. 2 ст. 119 Статуту та п. 6 Правил користування.

Однак, за системним аналізом норми ч. 2 ст. 119 Статуту зазначена плата у розмірі 50% щодо власних вагонів, може вноситися за час затримки цих вагонів на станціях призначення і на підходах до них (тобто на коліях залізниць) лише за наявності одночасно двох умов: по-перше, що зазначені вагони затримані в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження; по-друге, що зазначені вагони затримані саме з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної підїзної колії, порту, підприємства.

Затримані залізницею порожні вагони не надходили до Відповідача для вивантаження чи перевантаження.

У контексті вище визначеного системного аналізу диспозиції ч. 2 ст. 119 Статуту судова колегія вважає, що припис п. 6 Правил користування в частині, що визначає «…усі порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника…», - суперечить цій нормі Статуту. Тому, з огляду на норму ч. 2 ст. 4 ГПК України, цей пункт Правил користування апеляційним судом при розгляді справи не застосовується.

За таким-самим принципом (ч. 2 ст. 4 ГПК України) судова колегія не застосовує приписи п. 5 Розділу V Тарифного керівництва № 1 щодо визначеної у ньому можливості стягувати 50% плати за користування за затримку на станції призначення чи на підходах до неї або на станції відправлення власних порожніх вагонів.

При цьому судова колегія враховує те, що користування вагонами є не мірою відповідальності за те чи інше порушення, а послугою, яку надає залізниця відповідному підприємству, установі, організації, тощо. Відтак, послуга з користування згаданими власними порожніми вагонами не може виникнути лише через те, що ці вагони залізницею затримані. Не маючи права розпорядження такими вагонами на власний розсуд, залізниця не наділена й правом передавати їх у користування будь-кому та ще й вимагати за це плату, якщо іншого не буде врегульовано між залізницею та власниками таких вагонів.

Матеріали справи не містять доказів наявності права Позивача передавати власні вантажні вагони у користування третім особам.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, так і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 20 ГК України, яка кореспондується зі ст.16 ЦК України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів/кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб'єкта підприємницької діяльності мають право звертатися до господарського суду захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Вимагаючи стягнути з Відповідача суму плати за користування власними порожніми вагонами, Позивач належними доказами не довів підстави для стягнення цієї суми.

Жодних доказів неприйняття, або відмови від прийняття цих вагонів з боку Відповідача Позивач суду не надав. Навпаки, з облікових карток виконання планів перевезень вантажів у власних вагонах (т.6 а.с. 22 177) вбачається, що усі подані залізницею власні порожні вагони у спірному періоді Відповідач приймав. За твердженням представника Відповідача у судовому засіданні, не спростованим Позивачем, плани перевезень вантажів у власних вагонах у спірному періоді були виконані.

Посилання позивача на те, що власники зазначених вагонів мають регулювати порядок та обсяги транспортування власних (орендованих вагонів) спростовуються п. 5.6 Правила 17, згідно якому керування рухом власних вантажних вагонів здійснюється залізницями в порядку, установленому для вагонів інвентарного парку залізниць. Тобто, саме залізниця (а ні власники чи орендар вагонів) має організовувати порядок транспортування власних вагонів та регулювати обсяги транспортування цих вагонів таким чином, щоб забезпечити виконання узгоджених планів перевезень вантажів у цих вагонах та уникнути їх безпідставне простоювання і затримання.

Як встановлено судом апеляційної інстанції значна частина затриманих вагонів, що надходили на адресу Відповідача у завантаженому стані, є вагонами іноземної держави (зареєстровані у базі даних Російської залізниці («РЖД»); код залізничної адміністрації приписки вагону - « 20»), що вбачається з наявних у справі відомостей плати за користування вагонами та підтверджено власне Позивачем.

Виходячи із розрахунку, що був здійснений Позивачем на вимогу апеляційного суду (т.6 а.с. 7-21) плата за користування такими іноземними вагонами склала 5 979,2 грн. (у тому числі ПДВ 20%).

Приписи ч.4 ст.119 Статуту визначають, що Вантажовласники, порти відшкодовують залізницям плату за користування вагонами інших держав від часу прийому цих вагонів від залізниці до повернення їх після виконання вантажних операцій у порядку, визначеному Укрзалізницею відповідно до міжнародних договорів України з цих питань.

Тобто, за системним аналізом диспозиції цієї норми плата за користування іноземними вагонами може бути стягнута з вантажовласника лише за період від часу прийому цих вагонів від залізниці до повернення їх після виконання вантажних операцій та за наявності доказів, що підтверджують внесення відповідної суми плати українською залізницею іноземним залізницям.

Заперечуючи проти застосування до зазначених вантажних вагонів норми ч. 4 ст. 119 Статуту Позивач зазначає, що ці вагони не можуть бути визначені як «вагони інших держав», про які йдеться у цій нормі; оскільки, на думку Позивача, до «вагонів інших держав», про які йдеться у ч. 4 ст. 119 Статуту мають відноситися виключно «вагони інвентарного парку залізниць». Вагони ж, про які йдеться у позові, хоча і зареєстровані у базах даних іноземних залізниць, втім не належать до інвентарних парків цих залізниць, а є власністю інших підприємств.

Зважаючи на те, що :

§ Статутом не регулює правовідношення власності щодо тих чи інших вагонів;

§ у ч. 4 ст. 119 Статуту йдеться про вагони інших держав, а ні про вагони парку іноземних залізниць та/чи власні (орендовані) вагони;

§ у ч. 4 ст. 119 Статуту взагалі не йдеться про правовідношення власності відповідних вагонів, а визначений загальний термін - «вагони інших держав»;

§ із системного аналізу змісту Угоди про спільне використання (ст.ст. 1, 4) вбачається, що нею врегульований порядок взаємного використання усіх вантажних вагонів без виокремлення вагонів, які не віднесені до інвентарного парку тієї чи іншої залізниці,

судова колегія вважає, що терміни «вагони інвентарного парку залізниці» (п. 1.2 Правил 17 та п. 1 Тарифного керівництва № 1 ) та «вагони іноземних держав» (ч. 4 ст. 119 Статуту) не є тотожними.

Відтак, у контексті згаданих норм під «вагонами іноземних держав», про які йдеться у ч. 4 ст. 119 Статуту, на думку судової колегії, слід розуміти будь-які вагони, приписані та зареєстровані у базах даних залізниць (залізничних адміністрацій) іноземних держав, без відносно того чи є вони у державній або не державній власності; чи входять вони до інвентарного парку відповідної іноземної залізниці або є власністю іншого іноземного підприємства, установи чи організації.

За таких обставин вищезазначені заперечення Позивача апеляційним судом до уваги не приймаються. Вимоги ж Позивача про стягнення з Відповідача плати за користування іноземними вагонами 5 979,20 грн., є безпідставними, адже: по-перше, плата нарахована за час, коли ці вагони не перебували у Відповідача під вантажними операціями; по-друге, Позивачем належними доказами не доведено, що ця сума була попередньо сплачена іноземній залізниці.

Під час розгляду справи місцевий господарський суд на згадані обставини уваги не звернув, прийнявши у цій частині незаконне рішення.

За таких обставин рішення господарського суду Запорізької області від 21.01.2016р. року у справі № 908/4697/15, підлягає скасуванню в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача плати за користування вагонами у сумі 6 681,32 грн. та 1 105,88 грн. на відшкодування судового збору, сплаченого за звернення з позовом скасувати. В іншій частині рішення є законним.

У звязку з чим апеляційна скарга задовольняється частково.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати за подання апеляційної скарги розподіляються між Сторонами пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс», м. Запоріжжя задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 21.01.2016 року у справі № 908/4697/15 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» плати за користування вагонами у сумі 6 681,32 грн. та 1 105,88 грн. на відшкодування судового збору, сплаченого за звернення з позовом скасувати.

Прийняти у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у частині вимог про стягнення суми плати за користування вагонами 6 681,32 грн. та 1 105,88 грн. на відшкодування судового збору, сплаченого за звернення з позовом відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ () в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», м. Дніпропетровськ () на користь Публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс», м. Запоріжжя () 1 216,46 грн. на відшкодування судового збору, сплаченого за звернення з апеляційною скаргою.

Господарському суду Запорізької області видати відповідні накази, оформивши їх згідно приписів Закону України «Про виконавче провадження»

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

Надруковано примірників:

1 позивачу;

1 відповідачу;

1 до справи;

1 ГСЗО;

1 ДАГС.