ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016 року Справа № 904/10863/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Пархоменко Н.В., Чередка А.Є.

при секретарі судового засідання: Крицькій Я.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: представник Гончарук К.І., довіреність № 139 від 28.12.2015 року

від відповідача: представник Борисенко А.О., довіреність № 81 від 04.04.2016 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2016 року у справі № 904/10863/15

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ), м. Київ

до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровської залізниці, м. Дніпропетровськ

про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування у сумі 11 856, 18 грн.

ВСТАНОВИВ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровської залізниці про стягнення з останнього на свою користь коштів у розмірі понесених витрат, а саме 11 856,18 грн. Також, позивач просить стягнути з відповідача суму коштів, сплачену за правову допомогу, - 2000, 00 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2016 року у справі № 904/10863/15 (суддя Мельниченко І.Ф.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої застрахованому транспортному засобу завдано збитків, сталася 19.08.2009 року, а страхове відшкодування позивачем було здійснено 01.12.2009 року, відповідно, загальний строк позовної давності у три роки щодо заявлених позовних вимог сплив у грудні 2012 року, тоді як позивач з позовом до суду звернувся 14.12.2015 року, тобто поза межами вказаного строку. Врахувавши наведені обставини та заяву відповідача, наведену у відзиві на позов, про застосування позовної давності, а також не зазначення позивачем поважних причин пропуску строку позовної давності, місцевий господарський дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду, Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі норм матеріального та процесуального права, позивач просить скасувати це рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на ті обставини, що ним до суду першої інстанції було надіслано клопотання про перенесення судового засідання для використання права позивача з доведення своїх позовних вимог, проте, судом не надано належної уваги даному клопотанню. По суті спірних відносин позивач зазначає, що про порушення його права саме відповідачем він дізнався лише з рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року, а тому перебіг позовної давності відраховується з наведеної дати і позовна давність на дату звернення позивача з позовом до суду не спливла.

У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги, враховуючи наведені в ній доводи, підтримує.

Відповідач відповідно до наданого відзиву на апеляційну скаргу та пояснень його представника у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а рішення господарського суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Оскільки за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, а страхове відшкодування позивачем було здійснено 01.12.2009 року, на думку відповідача, висновок суду першої інстанції, що позивач звернувся з позовом до суду після спливу позовної давності та без обґрунтування поважності причин пропуску такого строку, без клопотання щодо його поновлення, є вірним і ця обставина, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, є підставою для відмови в позові.

Додатково у судовому засіданні представник відповідача пояснив, що довідка про дорожньо-транспортну пригоду містить інформацію про належність транспортного засобу, яким керував водій ОСОБА_3 та з вини якого сталась дорожньо-транспортна пригода, відповідачу, а тому позивач, будучи спеціалізованим підприємством з виплати страхового відшкодування, мав змогу своєчасно встановити обставини щодо особи, відповідальної за спричинену майнову шкоду потерпілому від ДТП, проте з будь-якими запитами з метою встановлення обставин правомірності користування водієм ОСОБА_3 належним відповідачу транспортним засобом позивач до відповідача не звертався.

У судовому засіданні 04.04.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до полісу № ВС/5126884 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого з 00 год. 00 хв. 27.02.2009 року до 26.02.2010 року включно, виданого ЗАТ СК "Кредо-Класик" (суд першої інстанції помилково зазначив, що майнові інтереси страхувальника ОСОБА_4, пов'язані з експлуатацією транспортного засобу марки ВАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1, застраховані Моторним (транспортним) страховим бюро України), застрахована відповідна цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 щодо транспортного засобу ВАЗ - 21213, номерний знак НОМЕР_1. Тип договору - третій (а.с. 17, т. 1).

Згідно довідки Лубенської окремої роти Дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 16.10.2009 року, вих. № 1107:

19.08.2009 року о 5 год. 10 хв. на 187 км + 450 м автодороги Київ-Харків водій автомобіля Шкода Фабія, державний номер НОМЕР_2, ОСОБА_3 відволікся від керування та допустив зіткнення із автомобілем ВАЗ - 21213, державний номер НОМЕР_1, який рухався попереду в попутному напрямку та яким керував водій ОСОБА_4;

автомобіль Шкода Фабія, номерний знак НОМЕР_2 належить Управлінню Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, м. Дніпропетровськ; водій - ОСОБА_3, перебував у тверезому стані;

автомобіль ВАЗ - 21213, номерний знак НОМЕР_1, який пошкоджено, належить ОСОБА_5, поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія ВС № 5126884, строк дії з 27.02.2009 року до 26.02.2010 року, виданий ЗАТ СК "Кредо-Класик"; водій ОСОБА_4, перебував у тверезому стані;

зовнішнім оглядом встановлено, що автомобіль ВАЗ - 21213, номерний знак НОМЕР_1 отримав наступні технічні пошкодження: деформовано кришку багажника, задній бампер, ліве крило заднє, дах; розбито скло кришки багажника, задній лівий ліхтар, розірвано заднє ліве колесо;

стан проїзджої частини дороги та наявність дорожніх знаків: знаки згідно ДСТУ, стан проїзджої частини задовільний;

дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_3 п.п. 2, 3 (б) Правил дорожнього руху України. За порушення п.п. 2, 3 Правил дорожнього руху України на водія ОСОБА_3 складено адміністративний протокол № Ві 016255 від 19.08.2009 року, який направлено до суду.

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.09.2009 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні ДТП, а саме у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу (а.с. 14, т. 1).

Цивільно-правова відповідальність як власника транспортного засобу - автомобіля Шкода Фабія, номерний знак НОМЕР_2, яким є Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, так і водія, який керував цим транспортним засобом, - ОСОБА_3 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була.

27.10.2009 року ОСОБА_5 подала до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) заяву про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті пошкодження транспортного засобу ВАЗ 21213 з номерним знаком 497-08 СК під час дорожньо-транспортної пригоди 19.08.2009 року на 187 км автодороги Київ-Харків з вини ОСОБА_3 - водія транспортного засобу Шкода Фабія з номерним знаком НОМЕР_2, який не мав договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на дату дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до цієї заяви розмір шкоди складає 13 987, 41 грн. (а.с. 13, т. 1).

Одним із додатків до заяви ОСОБА_5 про відшкодування шкоди є звіт про визначення розміру матеріального збитку.

Відповідно до звіту про оцінку майна (визначення розміру матеріального збитку автомобіля ВАЗ 21213, реєстраційний номер НОМЕР_1), яка проведена Товариством з обмеженою відповідальністю "Ресурси Центр" (має право на виконання робіт по незалежній оцінці на підставі сертифікату № 5418/07 від 25.01.2007 року, кваліфікаційного сертифікату НОМЕР_3 від 30.05.2001 року), підписаного оцінювачем ОСОБА_6, який відповідно до власної заяви є оцінювачем, що працює в ТОВ "Ресурси Центр", займається практичною оціночною діяльністю з 2001 року (сертифікат НОМЕР_3 від 30.05.2001 року; свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів від 21.09.2005 року за № 3958), та підписаного заступником директора ТОВ "Ресурси Центр" - Дузь-Крятченко С.А., розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля ВАЗ 21213, реєстраційний номер НОМЕР_1, станом на 21.08.2009 року становить 13 987, 41 грн. (з урахуванням ПДВ - 20%) (а.с. 18-31, т. 1).

01.12.2009 року Моторним (транспортним) страховим бюро України видано наказ № 3068 "Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_5", яким вирішено виплатити на рахунок отримувача - ОСОБА_5 без врахування ПДВ кошти у сумі 11 656, 18 грн. за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 12, т. 1).

Відповідно до платіжного доручення від 01.12.2009 року № 4552 Моторним (транспортним) страховим бюро України перераховано на користь ОСОБА_5 11 656, 18 грн.; призначення платежу - страхове відшкодування згідно наказу № 3068 від 01.12.2009 року, без ПДВ (а.с. 10, т. 1).

Відповідно до платіжного доручення від 17.11.2009 року № 4308 Моторним (транспортним) страховим бюро України перераховано на користь ПП ОСОБА_8 200, 00 грн. - за послуги аварійних комісарів згідно рахунку № 13/10 від 26.10.2009 року, без ПДВ (а.с. 11, т. 1).

Посилаючись на підпункт "а" п. 41.1. ст. 41, ст. 22, ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. 1191 ЦК України, позивач вважає, що виконавши покладений на нього обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, у позивача виникло право зворотної вимоги (регресу) до винної особи (відповідача) у розмірі виплаченого страхового відшкодування, яке відповідачем позивачу не відшкодоване, що і є причиною спору.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулює Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (редакція на дату виникнення спірних відносин) (далі - Закон), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до п. 2.1. зазначеного Закону відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону).

Суб'єктами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники, страховики, особи, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) та потерпілі (ст. 4 Закону).

За положеннями ст. 5 Закону об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Стаття 6 Закону визначає, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Пункт 21.3. статті 21 Закону передбачає, що при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов'язана мати при собі страховий поліс (сертифікат), а згідно з пунктом 21.1. статті 21 Закону з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи (пункт 22.1. статті 21 Закону).

За визначенням, наведеним в ст. 28 Закону, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до ст. 29 Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування, подає страховику (або якщо страховик невідомий - МТСБУ) відповідну заяву (пункт 35.1. ст. 35 Закону).

Порядок виплати страхового відшкодування визначає стаття 37 Закону.

Підпунктом а) пункту 41.1. статті 41 Закону передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду (регламентна виплата) на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до підпункту 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Як встановлено вище, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 19.08.2009 року, з вини водія автомобіля Шкода Фабія, що належить відповідачу, цивільно-правова відповідальність якого при експлуатації зазначеного транспортного засобу перед третіми особами не застрахована, пошкоджено автомобіль ВАЗ - 21213, що належить ОСОБА_5, у зв'язку з чим за результатами проведеної оцінки пошкодженого транспортного засобу встановлено станом на 21.08.2009 року розмір матеріального збитку у сумі 13 987, 41 грн. (з ПДВ), який на підставі підпункту а) пункту 41.1. статті 41 Закону відшкодовано потерпілій особі Моторним (транспортним) страховим бюро України (МТСБУ) у сумі 11 656, 18 грн. (за вирахуванням ПДВ). Також, Моторним (транспортним) страховим бюро України оплачені послуги аварійних комісарів у сумі 200, 00 грн.

У справі, яка переглядається апеляційним господарським судом, місцевий господарський суд виходив із того, що до позивача, який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке потерпіла особа має до особи, яка відповідальна за завдані збитки, і таке право виникло у позивача від дня виплати страхового відшкодування, яке здійснено позивачем 01.12.2009 року, отже, виходив з того, що у позивача виникло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача. Оскільки позивач звернувся з позовом до господарського суду 14.12.2015 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся з таким позовом поза межами позовної давності, та, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, не наведення позивачем поважних причин спливу позовної давності, відмовив у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності.

Проте, колегія суддів апеляційного господарського суду частково не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду щодо правового регулювання спірних відносин в силу наступного.

За змістом положень частини першої статті 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

У справі, що розглядається, спір виник між страховою компанією (Моторним (транспортним) страховим бюро України (МТСБУ)) і особою, відповідальною за завдані збитки, яка не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, щодо відшкодування витрат, понесених у зв'язку із виплатою страховою компанією ОСОБА_5 - власнику транспортного засобу, який постраждав внаслідок ДТП, страхового відшкодування, та пов'язаних з цим фактичних витрат.

Згідно зі ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, наведеній у його постановах від 23.09.2015 року у справі № 3-303гс15, від 17.02.2016 року у справі № 2471цс15, від 25.12.2013 року у справі № 6-112цс13; "Судовій практиці Верховного Суду України з розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування". При цьому у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року, прийнятій у справі № 3-303гс15, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України зазначила, що вважає за необхідне відійти від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 3-9гс15.

Отже, у позивача, як у нового кредитора у зобов'язанні, виникло право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди, і заявлені ним відповідні вимоги до відповідача щодо відшкодування витрат, понесених у зв'язку із виплатою страховою компанією страхового відшкодування, є обґрунтованими.

Разом з тим, вимоги щодо стягнення оплачених послуг аварійних комісарів у сумі 200, 00 грн., які є складовою загальної сими, заявленої до стягнення, не є обґрунтованими, оскільки при суброгації до страховика переходить лише частина вимоги страхувальника до заподіювача шкоди, яка дорівнює розміру страхового відшкодування. У порядку суброгації страховик не має права вимагати відшкодування вартості оплачених послуг аварійних комісарів у зв'язку з тим, що такі витрати страховика не є страховим відшкодуванням. Ці витрати належать до звичайної господарської діяльності страховика і не підлягають стягненню з особи, яка відповідальна за спричинену шкоду.

Відповідач в період розгляду даної справи судом першої інстанції заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Стаття 258 ЦК України містить перелік вимог, до яких застосовується спеціальна позовна давність, однак на заявлені позивачем у даній справі вимоги вказана правова норма не поширюється.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно з частиною шостою статті 261 ЦК України за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Разом з тим, як зазначено вище, у спірних відносинах нове зобов'язання з відшкодування збитків не виникало, а відбулася лише заміна кредитора у зобов'язанні.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ч. 1 ст. 262 ЦК України).

Виходячи з наведеного, наявні підстави дійти наступних висновків:

страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди;

у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування (регламентними виплатами) до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.

Перехід права вимоги за ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: 1) право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; 2) регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Окрім того, за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема виплати страхового відшкодування (ч. 6 ст. 261 ЦК України).

З огляду на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається: позивач - страхова компанія (Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ)), виплативши страхове відшкодування потерпілому у ДТП (здійснивши регламентну виплату), отримала від останнього права кредитора, а не регресу до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровської залізниці, яке не застрахувало цивільно-правову відповідальність, пов'язану з експлуатацією належного йому автомобіля Шкода Фабія, державний номер НОМЕР_2, перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу.

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - потерпіла особа передала страховику, який виплатив страхове відшкодування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

За таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права, правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 257, 262, 512, 993 ЦК України, а не ст. 1191 ЦК України, на яку посилається заявник, та інших норм права, які регулюють регресні зобов'язання, а також не ч. 6 ст. 261 ЦК України, враховуючи положення якої суд першої інстанції дійшов висновку про сплив позовної давності щодо вимог позивача у грудні 2012 року.

Виходячи з наведеного вище, а також тих обставин, що ДТП у спірних відносинах сталася 19.08.2009 року, потерпіла від ДТП особа про порушення свого права дізналась саме в дату ДТП, а заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку, тобто від 19.08.2009 року, та спливає 19.08.2012 року.

З позовом до господарського суду Дніпропетровської області до відповідача, який розглядається у даній справі, позивач звернувся 14.12.2015 року, отже після спливу позовної давності щодо заявлених вимог.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В період розгляду даної справи судом першої інстанції до винесення ним рішення у справі відповідач заявив про застосування позовної давності (відповідна заява наведена у запереченнях проти позову (а.с. 42-44, т. 1).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За приписами частини п'ятої ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Прийнявши рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності, у оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд зазначив, що поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не вказано.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що позовна давність не спливла, оскільки перебіг позовної давності переривається у день заявлення вимог до належного відповідача. Позивач посилається на ті обставини, що про порушення його прав саме відповідачем (Управлінням Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці) він дізнався лише 25.01.2013 року з рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року. Позивач подав позов до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області до ОСОБА_3 і лише у судовому засіданні з розгляду цього позову з'ясувалось, що ОСОБА_3 перебував на дату скоєння ДТП у трудових відносинах з Управлінням Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці і у справі є неналежним відповідачем. За доводами позивача, позов до ОСОБА_3 ним подано вчасно, і строк позовної давності щодо відповідача у даній справі відраховується від 25.01.2013 року, тобто з моменту, коли позивач дізнався про належного відповідача.

В підтвердження своїх доводів до апеляційної скарги позивач додав рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року у цивільній справі № 2-410/5898/12 (а.с. 81 - 83, т. 1).

Відповідно до частини першої ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Оскільки в апеляційній скарзі позивач посилається на обставини подання до суду першої інстанції клопотання про перенесення судового засідання для надання позивачу можливості використати право з доведення своїх вимог, яке місцевим господарським судом не було задоволено, а оскаржуване рішення прийнято у першому судовому засіданні без участі представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду вбачає підстави вважати, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року у цивільній справі № 2-410/5898/12 не надано позивачем до місцевого господарського суду з поважних причин та вбачає підстави прийняти це рішення в якості додаткового доказу по справі.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року у цивільній справі № 2-410/5898/12 за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_3 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Як вбачається зі змісту цього рішення, предметом позову у цивільній справі були ті ж вимоги, що і у даній справі, заявлені з тих же підстав, однак звернені до іншого відповідача - водія ОСОБА_3, з вини якого при експлуатації транспортного засобу, належного відповідачу у даній справі, сталася спірна дорожньо-транспортна пригода.

Місцевий загальний суд встановив, що транспортний засіб, при експлуатації якого під керуванням водія ОСОБА_3 сталася дорожньо-транспортна пригода, належить Управлінню Міністерства внутрішніх справ на Придніпровській залізниці, а ОСОБА_3 під час вчинення ДТП перебував з Управлінням у трудових відносинах, та дійшов висновку, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем за заявленим позовом, що і було підставою для відмови Моторному (транспортному) страховому бюро України у задоволенні його позовних вимог.

Обставини, встановлені рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року у цивільній справі № 2-410/5898/12 щодо перебування водія ОСОБА_3 під час вчинення ДТП у трудових відносинах з відповідачем у даній господарській справі, як і ті обставини, що експлуатація належного відповідачу транспортного засобу, за участю якого сталася дорожньо-транспортна пригода, здійснювалась водієм ОСОБА_3 в силу його трудових обов'язків, відповідачем при розгляді даної господарської справи не заперечуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Отже, відповідач у даній господарській справі є належним відповідачем.

Також, як вбачається зі змісту зазначеного рішення місцевого суду загальної юрисдикції, Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, 28.11.2012 року.

Проте, оскільки перебіг позовної давності у спірних відносинах, враховуючи їх належне правове регулювання, починається від дня настання страхового випадку, тобто від 19.08.2009 року, та спливає 19.08.2012 року, про що зазначено вище, на дату звернення позивача з позовом до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з вимогами до ОСОБА_3 у справі № 2-410/5898/12, а саме станом на 28.11.2012 року, позовна давність вже спливла, відповідно не могла бути перервана на підставі часини другої статті 264 ЦК України як в силу наведеного, так і в силу тих обставин, що звернення з позовом до відповідача, який не є належним відповідачем, не перериває перебіг позовної давності.

Відповідно, позовна давність за вимогами позивача до відповідача у даній справі також спливла, а проміжок часу, що минув від дня настання страхового випадку (від 19.08.2009 року), на дату звернення позивача з позовом до господарського суду становить більше ніж шість років.

Колегія суддів апеляційного господарського суду на підставі матеріалів справи не вбачає підстав дійти висновку і про поважність причин пропуску позивачем позовної давності, оскільки не вбачає наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову до відповідача у даній справі.

З довідки про спірну дорожньо-транспортну пригоду від 16.10.2009 року, вих. № 1107, вбачається, що автомобіль Шкода Фабія, номерний знак НОМЕР_2, належить Управлінню Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці. Ця довідка була отримана позивачем від потерпілої особи разом з заявою про відшкодування шкоди. Отже, позивач, як новий кредитор у спірному зобов'язанні, будучи спеціалізованою організацією з виплати страхового відшкодування (страховиком), тобто особою, обізнаною з відповідним законодавством, мав беззаперечну можливість та підстави звернутись з даним позовом до власника транспортного засобу відразу після виплати потерпілій особі страхового відшкодування, а також не був позбавлений права звернутися з запитом до відповідача для отримання інформації, необхідної для визначення належного відповідача. Проте, жодних дій щодо наведеного позивач не здійснив. Протилежне позивачем не доведено, а відповідач обставини звернення до нього позивача з запитом про надання відповідної інформації заперечує.

За наведеного, обставини, про які зазначає позивач в обґрунтування поважності причин несвоєчасного звернення з позовом до відповідача, не є об'єктивними та такими, що не залежали від волі позивача, і унеможливлювали своєчасне подання позову до відповідача у даній справі, тобто в межах позовної давності; виключно суб'єктивна поведінка позивача, яка полягає у його бездіяльності щодо повноти встановлення обставин, пов'язаних з спірною дорожньо-транспортною пригодою, призвела до звернення позивача з позовом до господарського суду до належного відповідача поза межами позовної давності та зі значним терміном її спливу.

За таких обставин, місцевий господарський суд правомірно відмовив в задоволенні позову у даній справі, у тому числі щодо вимог про стягнення виплаченого страхового відшкодування у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Отже, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Ті обставини, що місцевий господарський суд в оскаржуваному судовому рішенні дійшов невірного висновку щодо правового регулювання спірних відносин, вважаючи, що у відносинах між позивачем та відповідачем виникли регресні зобов'язання, що призвело також до невірного встановлення початку перебігу позовної давності та моменту спливу позовної давності щодо вимог про відшкодування виплаченого страхового відшкодування не спростовують правомірності прийнятого рішення по суті спору про відмову у позові за наведеними вимогами у зв'язку зі спливом позовної давності, а також ті обставини, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні неправомірно заявлених позовних вимог про стягнення вартості оплачених послуг аварійних комісарів теж на підставі спливу строку позовної давності, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки, незважаючи на помилковість відповідних висновків суду, резолютивна частина рішення є правильною.

З огляду на встановлені обставини справи, наведені правові норми, колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи позивача, наведені в обґрунтування вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відносяться на позивача.

Щодо вимоги позивача про розподіл у складі судових витрат сплачених позивачем витрат на правову допомогу, апеляційний господарський суд зазначає, що жодних доказів, які б підтверджували такі доводи, а також доказів в підтвердження того, що правова допомога надавалась позивачу адвокатом, матеріали справи не містять. Окрім того, відповідно до ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката, при відмові в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2016 року у справі № 904/10863/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2016 року у справі № 904/10863/15 залишити без змін.

Повна постанова складена 11.04.2016 року.

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя Н.В. Пархоменко

Суддя А.Є. Чередко