ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"05" квітня 2016 р. Справа № 903/157/16

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство", смт.Шацьк

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, смт.Шацьк

про визнання недійсним договору та стягнення 98000,00грн.

Суддя Дем'як В.М.

Представники:

від позивача: Мірач І.П. - довіреність від 13.05.2015р.

від відповідача: не прибув

Суть спору: позивач - Приватне акціонерне товариство "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство" звернувся до суду з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання послуг по прибиранню від 01.03.2013р. та стягнення 98000,00грн.

В обґрунтування посилається на те, що договір про надання послуг по прибиранню від 01.03.2013р. є фіктивним правочином і не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків.

В підтвердження позовних вимог позивач подав договір про надання послуг по прибиранню від 01.03.2013р. з додатками, акт про прийняття-передачі виконання робіт від 31.03.2013р., від 30.04.2013р., від 31.05.2013р., від 30.06.2013р., від 31.07.2013р., від 02.09.2013р., від 30.09.2013р., вирок Шацького районного суду Волинської облсті від 17.11.2015р. по справі №170/299/15-к, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10.02.2016р. по справі №170/299/15-к, витяг з ЄДРПОУ ФОП ОСОБА_1 станом на 01.03.2013р., витяг з ЄДРПОУ ФОП ОСОБА_1 станом на 14.08.2013р., детальну інформацію ФОП ОСОБА_1, виписку з ЄДРПОУ ПАТ «Шацьке ремонтно-транспортне підприємство» (а.с.10-51).

Подаючи позов до суду ПАТ "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство" просило вжити заходи до забезпечення позову шляхом накладенням арешту на все нерухоме майно, що належить Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, в межах суми боргу у розмірі 98000,00грн.

В судовому засіданні розглянувши доводи заяви, з участю представника позивача суд дійшов висновку про відмову у забезпеченні позову.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Між тим, позивач в обґрунтування вжиття запобіжних заходів не подав відповідних доказів, не довів їх наявність і в судовому засіданні.

Згідно п.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» №16 від 26.12.2011р. за позовами про визнання права власності (іншого речового права) або витребування майна арешт може бути лише накладений на індивідуальне визначене майно, і притому лише таке, що відноситься до предмета спору. В такому разі в ухвалі про забезпечення позову мають зазначатися ознаки, які ідентифікують відповідне майно та відрізняють його від іншого (однорідного чи подібного) майна, та за необхідності місцезнаходження майна.

Представник позивача на вимогу ухвали суду від 16.03.2016р. через канцелярію подав супровідний лист за вх. №01-54/2935/16 від 31.03.2016р., яким долучив до матеріалів справи наступні документи:

- власне письмове підтвердження того, що у провадженні судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи з спору між цими сторонами, про цей предмет і з цих підстав та відсутнє рішення вище перелічених органів з даного спору;

- витяг з ЄДРПОУ Приватного акціонерного товариства "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство".

Представник відповідача в призначене судове засідання не прибув. 05.04.2016р. через канцелярію суду подав наступні документи:

1.) письмові пояснення за вх. №01-54/3053/16 від 05.04.2016р., в яких вказав, що позов не визнає з наступних підстав:

- Постановою Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.24) передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний;

- фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації), або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації;

- факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. У постанові ІІВСУ "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.04.1978 р. № 3 цілком слушно було зазначено, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною і у цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків (п. 16);?

- викладена правова позиція стосується тих правовиків, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правовику фіктивним, має довести відсутність в учасників правовику наміру створити юридичні наслідки;

- для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правовий не можна визнати фіктивним;

- згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України;

- приписи постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику про визнання угод недійсними" передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом; в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків;

- правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки є фіктивним і визнається судом недійсним (ст.234 ЦК України).

- при зверненні до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, на позивача покладається обов'язок довести відсутність наміру в учасників правочину щодо створення юридичних наслідків.

- в пункті 8 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо);

- не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації;

- посилання позивача на наявність в діях ОСОБА_3 ознак злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, не повинні братися судом до уваги, оскільки дані дії, як вбачається з матеріалів кримінальної справи, були спрямовані на заволодіння грошовими коштами, та ніяким чином не впливали на вільне волевиявлення ОСОБА_1 при укладенні договору про прибирання території;

- вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

- у відповідності до ухвали апеляційного суду Волинської області від 10.02.2016 року, Шацьким районним судом видано виконавчий лист і відкрито виконавче провадження про стягнення 138 тисяч гривень в користь ПАТ «Шацьке РТП». Як вбачається з позовної заяви, саме діями службової особи підприємства завдано шкода і вона стягнута судом у повному обсязі;

- статтею 61 Конституції передбачено,що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення;

Вважає, що Позивач у своїй позовній заяві не зазначив докази, що свідчать про фіктивність правочину у момент укладення договору, а тому позовні вимоги є безпідставними.

2.) заяву про відкладення розгляду справи за вх. №01-54/3054/16 від 05.04.2016р., оскільки представник ОСОБА_5 приймає участь у розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя у Рожищенському районному суді.

Заявлене клопотання про відкладення розгляду справи судом відхилене, як таке що не підтверджене відповідними доказами.

Крім того, господарський процесуальний кодекс України не містить вимог щодо відповідальних осіб, які можуть представляти інтереси сторін в господарському суді. Надання повноважень на представництво інтересів сторони в процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб. Стаття 22 ГПК України передбачає широке коло процесуальних прав сторін, поряд із цим встановлює для сторін обов'язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Разом з тим, в судовому засіданні постала необхідність витребування у сторін додаткових документів, що мають значення для правильного та об'єктивного її вирішення та у зв'язку з цим про відкладення розгляду справи.

Господарський суд відкладає розгляд справи на підставі п. 1, 2, 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в судове засідання представника відповідача, неподанням витребуваних доказів та необхідності витребування нових доказів.

З метою забезпечення об'єктивного та правильного вирішення спору, керуючись п. 1, 2, 3 ст.77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

у х в а л и в:

1. Відкласти розгляд справи на 19.04.2016р. на 11:00 год.

2. Позивачу подати:

- докази про фактичну оплату Приватним акціонерним товариством "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 98000,00грн. (видаткові касові ордера);

- документи з матеріалів виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь Приватного акціонерного товариства "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство" 98000,00грн. як повернення завданих збитків;

3. Відповідачу подати:

- докази про фактичну оплату Приватним акціонерним товариством "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 98000,00грн. (видаткові касові ордера);

4. Витребувані судом документи є обов'язковими доказами, необхідними для вирішення спору. У випадку ненадання позивачем зазначених документів позов буде залишено без розгляду, відповідно до ст.81 ГПК України.

Суддя В. М. Дем`як