Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "30" березня 2016 р. Справа № 906/58/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Лозинської І.В.

при секретарі: Шундрик Т.В.

за участю представників сторін:

- від позивача: Піпко А.М. - адвокат, свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю №789 від 10.12.2012

- від відповідача: не прибув

в засіданні суду присутній: ОСОБА_2, паспорт НОМЕР_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Польської фірми "Профіт Лайн" ОСОБА_3 (м. Лодзь, Польща) до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (м. Житомир)

про стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 3720,00 доларів США (по курсу НБУ станом на 20.01.2016 - 92420,42 грн.)

Польська фірма "Профіт Лайн" ОСОБА_3 звернулась з позовом до господарського суду Житомирської області про стягнення з ФОП ОСОБА_4 безпідставно отриманих коштів в розмірі 3720,00 доларів США (по курсу НБУ станом на 20.01.2016 - 92420,42 грн).

Ухвалою від 25.01.2016 господарський суд порушив провадження у справі, призначив засідання суду, витребував від сторін необхідні документи та докази.

Ухвалою від 09.02.2016 р. господарський суд відклав розгляд справи, зобов"язав відповідача виконати вимоги ухвали та в порядку ст. 38 ГПК України зобов"язав ПАТ "Приватбанк" надати письмові докази по справі.

Ухвалою від 17.06.2016 р. господарський суд продовжив строк вирішення спору за клопотанням представника позивача.

До початку розгляду справи на адресу господарського суду надійшли такі документи:

- 30.03.2016 - від представника відповідача - заява про відкладення розгляду справи у зв"язку з перебуванням представника в судовому засіданні в Богунському районному суді м. Житомира, а також з огляду на досягнення між представником та довірителем всіх істотних умов представництва лише 29.03.21016 (а. с. 121);

- 30.03.2016 - від представника позивача - заява про надання витребуваних доказів, а саме копії договору - заявки від 04.11.2014, укладеного позивачем з ФОП ОСОБА_5 на перевезення вантажу, копії рахунку - фактури №СФ-0000078 від 05.10.2014 та копії претензії ФОП ОСОБА_6 від 08.11.2014 (а. с. 122 - 125).

В засіданні суду представник позивача підтримав позов в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві; надав для долучення до матеріалів справи заяву щодо розподілу судових витрат, в якій просив стягнути з відповідача сплачену суму судового збору та витрат на послуги адвоката згідно з наявними у справі квитанціями (а. с. 129).

ОСОБА_2 в засіданні суду в порядку ст. 30 ГПК пояснив, що на підставі довіреності від 10.10.2014 щодо представництва інтересів польської фірми "Профіт Лайн" ОСОБА_3 здійснював пошук контрагентів для поставки пиломатеріалів; копію вказаної довіреності долучено до матеріалів справи з нотаріально посвідченим перекладом (а. с. 127, 128).

Представник відповідача в засідання суду не з"явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В засіданні суду, яке відбулося 03.03.2016 усно заперечив проти задоволення позову у зв'язку з безпідставністю; подав письмове клопотання про відкладення розгляду справи та надав роздруківки матеріалів переписки за допомогою Інтернету між особами, які причетні до правовідносин, що склались між сторонами (а. с. 64 - 90).

Враховуючи те, що явка представника відповідача в засідання суду обов'язковою не визнавалась, надання письмового відзиву відповідно до ст. 59 Господарського процесуального кодексу України є правом відповідача, а не його обов'язком, неявка відповідача, повідомленого належним чином, не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами згідно із ст. 75 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, Польська фірма "Профіт Лайн" ОСОБА_3 (далі - покупець/позивач) мала намір придбати пиломатеріали в ФОП ОСОБА_4 (далі - продавець/відповідач)

В результаті проведених переговорів було попередньо узгоджено умови поставки пиломатеріалів позивачу. Так, зі сторони позивача був підготовлений проект Контракту № 101014/UA/PL від 17.10.2014, відповідно до якого продавець продає, а покупець купує пиломатеріали (далі - товар), кількість, асортимент і технічні умови якого вказані в додатках до Контракту, які є його невід"ємною частиною (п.1.1) (а. с. 15 - 22).

Проте, як вказує позивач, в редакції Контракту зі сторони відповідача було замінено текст запропонованої угоди, а саме було додано ще один п. 2.3., за яким змінювались строки оплати та зазначалось, що зі сторони покупця (позивача) здійснюється 100% передоплата від суми вказаної в Додатках до Контракту, проте даний пункт не включався в текст проекту угоди на польській мові (а. с.16).

В подальшому, позивач на підставі інвойсу №1 від 17.10.2014, підписаного відповідачем (а. с. 73) та згідно з погодженою сторонами специфікацією №1 до Контракту №101014/UA/PL від 10.10.2014 (а. с. 23), перерахував 3720,00 дол. на рахунок відповідача, що підтверджується платіжним дорученням від 21.10.2014 (а. с. 24, 25).

У зв'язку з тим, що відповідач свої зобов'язання по договору не виконав 26.06.2015, позивач направляв відповідачу претензію, щодо повернення на поточний рахунок позивача сплаченої суми в розмірі 3720,00 дол. (а. с. 42). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 04.08.2015 адвокат Піпко А.М. на підставі договору з позивачем про надання правової допомоги, звернувся з листом №04/08/15/2 до відповідача з проханням виконати прийняті на себе зобов"язання або повернути кошти (а. с. 26). Проте дані претензії відповідач залишив без відповіді та задоволення.

Оскільки сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, позивач вважає його неукладеним, тому посилаючись на ст. 1212 ЦК України просить стягнути з відповідача кошти в розмірі 3720,00 дол., що еквівалентно 92420,42 грн. як набуті без достатньої правової підстави.

Отже, станом на день пред'явлення позову заборгованість відповідача перед позивачем не була погашена та становить 3720,00 дол., що еквівалентно 92420,42 грн.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача суд зазначає таке.

У п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012 № 6 зазначено, серед іншого, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до п. 2 вказаної постанови Пленуму ВГСУ рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на вимоги ч. 1 ст. 4 ГПК України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи викладене, господарський суд вважає за необхідне зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Позивач вважаючи, що кошти, отримані відповідачем, є майном, набутим без достатньої правової підстави, просить на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) стягнути з відповідача на свою користь 3720,00 дол, що еквівалентно 92420,42 тис. грн.

Загальні підстави виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи було безпідставне набуття або збереження майна результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події.

Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Дана глава застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч.1, п. 1 ч. 2 ст. 11, .ч.ч.1 та 2 ст. 509 ЦК України, цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини.

Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч.1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України унормовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч.ч.1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. 2 ст.180 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Так, судом встановлено, що між сторонами у справі фактично був укладений договір на поставку пиломатеріалів в усній формі, що підтверджується таким.

Відповідно до специфікації №1 до Контракту №101014/UA/PL від 10.10.2014 сторонами погоджено вид пиломатеріалів - сосна, кількість - 31м3, якість та суму поставки - 3720,00 дол. (а. с. 23).

Відповідачем був підписаний інвойс №1 від 17.10.2014 (а. с. 73), який в міжнародній практиці є аналогом рахунку - фактури.

Таким чином, сторони досягли істотних умов договору щодо поставки пиломатеріалів, зокрема, таких як: предмет та ціна, які є суттєвими для будь - якого господарського договору. Погодження контрагентами цього мінімуму умов дозволяє укладати договори, навіть не поіменовані у Цивільному кодексі України, Господарському кодексі України та інших нормативно-правових актах.

Таким чином, беручи до уваги зміст правовідносин, які склалися між сторонами та характер взятих ними зобов'язань, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з договору поставки.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

21.10.2014 позивач перерахував відповідачу 3720,00 дол. в рахунок оплати за пиломатеріали. Такі обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи банківською випискою від 26.11.2015, в графі „опис" якої зазначено „контракт №101014/UA/PL рахунок №1" (а. с. 25) та довідкою ПАТ "Приватбанк" від 19.02.2016 про те, що рахунок №5251 дійсно належить ФОП ОСОБА_4 (а. с. 95).

Крім того, відповідач підписав інвойс №2 від 03.11.2014, в якому зазначено кількість товару - 31 м. куб. та його вартість - 3720, дол. (а. с. 86); 04.11.2014 між позивачем та ФОП ОСОБА_7 укладено договір - заявку, згідно з яким перевізник зобов'язувався: 04.11.2014 - загрузити товар; 05.11.2014 - здійснити митне оформлення та на протязі тижня доставити пиломатеріали в Польщу (а. с. 106). Проте, 04.11.2014 товар так і не було погружено, про що ФОП ОСОБА_5 направив позивачу претензію щодо оплати штрафів за простій та відмову від завантаження після подачі автомобіля (а. с. 89) та рахунок - фактуру №СФ - 0000078 від 05.11.2014 (а. с. 108).

Наведені дії позивача, свідчать про прийняття умов договору поставки, оскільки останній намагався виконати його умови, щодо оплати та отримання товару.

Серед іншого, судом взято до уваги, що в претензії від 26.06.2015 (а. с. 42), листі адвоката від 04.08.2015 (а. с. 26) та в заяві від 31.07.2015 до УМВС у Житомирській області (а. с. 105) є неодноразові посилання на укладений між сторонами договір щодо поставки пиломатеріалів. Так в листі від 04.08.2015 адвокат просив повернути попередньо оплачені кошти за пиломатеріали або поставити продукцію.

У зв"язку з вищевикладеним, суд прийшов до висновку, що всіх істотних умов договору щодо поставки продукції було досягнуто (предмет, ціна та терміни поставки), у зв'язку з чим позивачем було проплачено в якості попередньої оплати 3720,00 дол., проте на момент подачі позову дана сума так і не була повернута відповідачем.

Одночасно слід зазначити, що в матеріалах справи є листування між особами, які причетні до правовідносин, що склались між сторонами, за допомогою електронної пошти, яке додано відповідачем до справи в підтвердження їхньої домовленості (а. с. 65-67) та досліджувалось судом для визначення правової кваліфікації спірних відносин.

Таким чином, загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, для передачі у подальшому пиломатеріалів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необгрунтованість посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України, а є такою яка отримана ФОП ОСОБА_4 в розмірі 3720,00 дол. як попередня оплата за товар по договору поставки.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця. Волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь - яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (постанова ВСУ від 28.11.2011 у справі № 43/308-10).

Поданий до господарського суду позов додатково підтверджує волевиявлення позивача, вчинене ним в активній однозначній формі, доведеній до продавця - повернути сплачені кошти в сумі 3720,00 грн.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, позовна вимога про стягнення заборгованості в сумі 3720,00 дол., що еквівалентно по курсу НБУ станом на 20.01.2016 - 92420,42 грн, однак, за правилами ч. 2 статті 693 ЦК України, підлягає задоволенню.

Що стосується заявлених до стягнення з відповідача послуг адвоката в сумі 9921,60 грн, то ст. 44 ГПК України передбачено, що оплата послуг адвоката відноситься до складу судових витрат.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Частиною 2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" унормовано, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

На обґрунтування відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката в даній справі було надано договір про надання правової допомоги від 26.06.2015, укладений між адвокатським бюро "Піпко і партнери" та позивачем, копію посвідчення адвоката на ім'я Піпко А.М., рахунок №13/02/16/1 від 13.02.2016, акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 03.03.2016 та квитанцію від 02.03.2016 про оплату за послуги по договору про надання правової допомоги від 26.06.2015 в сумі 9921,60 грн (а. с. 53, 58 - 63)..

Пунктом 3.1 Договору про надання правової допомоги від 26.06.2015, укладеному між Адвокатським бюро "Піпко і партнери" (Адвокатське бюро) та Польською фірмою "ПрофітЛайн ОСОБА_3 (Клієнт) сторони визначили, зокрема, що в підтвердження того, що Адвокатське бюро належним чином надало Клієнту правову допомогу у справі в цілому чи на окремих стадіях складається акт приймання - передачі наданих послуг (а. с. 58 - 60).

Відповідно до п. 3.4 вказаного Договору Клієнт зобов'язаний самостійно сплачувати судовий збір та інші судові витрати, які визначаються з огляду на особливості справи.

Так, до матеріалів справи надано Акт №1 приймання - передачі наданих послуг від 03.03.2016, підписаний керуючим адвокатом Піпко А.М. та Клієнтом, в якому зазначено про виконання Адвокатським бюро в повному обсязі та належним чином Договору про надання правової допомоги від 26.06.2015 в частині надання Клієнту правової допомоги у господарському суді Житомирської області та на підставі даного акту сплачено гонорар в розмірі 9921,60 грн (а. с. 62).

Однак, з чеку №2945 Приватбанку вбачається, що оплату за договором про надання правової допомоги від 26.06.2015 в сумі 9921,60 грн здійснено 02.03.2016 (а. с. 53), тобто не на підставі даного акту та через термінал, що не дає змоги дійти висновку, що вказана сума оплачена саме позивачем.

Так, у рішенні Конституційного суду України у справі № 6-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 59 Конституції України, ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України (справа про відшкодування витрат на юридичні послуги у господарському судочинстві) від 11.04.2013 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 44 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким до судових витрат віднесені, зокрема, витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, у контексті статті 59 Конституції України потрібно розуміти так, що до складу судових витрат на юридичні послуги, які підлягають відшкодуванню юридичній особі у господарському судочинстві, належать суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом та лише за послуги адвоката.

Таким чином, на момент прийняття рішення сторона має право на відшкодування витрат на оплату правової допомоги, зокрема, за умови, що послуги адвоката оплачувалися стороною господарського процесу, яка зацікавлена у результаті розгляду господарського спору, а не будь - якою третьою особою.

Крім того, слід зазначити, що Сторонами у Договорі про надання правової допомоги визначено акт приймання - передачі виконаних робіт як суттєвий елемент встановлених між ними правовідносин.

Як зазначалось вище, у Акті №1 приймання - передачі наданих послуг від 03.03.2016, зазначено про виконання Адвокатським бюро в повному обсязі та належним чином Договору про надання правової допомоги від 26.06.2015 в частині надання Клієнту правової допомоги саме у господарському суді Житомирської області.

Тобто, предмет послуги за вказаними Договором та Актом складається як із позитивних наслідків для Клієнта так і професійних юридичних дій виконавця.

Однак, якість надання юридичних послуг в даній справі залежала від надання Клієнтом всіх необхідних документів щодо предмету позову.

Разом з тим, інформація щодо наявності електронного листування між особами, які причетні до правовідносин, що склались між сторонами, стала відома представнику позивача тільки в судовому засіданні 03.03.2016, що на думку суду, стало підставою для визначення адвокатом іншої правової кваліфікації спірних відносин, ніж наданої судом.

Вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на оплату послуг адвоката..

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень належними та допустимими у справі доказами; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач доказів сплати у заявленій позивачем до стягненні сумі станом на день вирішення спору не надав, доводів позивача не спростував.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню на суму 3720,00 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 20.01.2016 р. - 92420,42 грн.

Сплата судового збору окладаються на відповідача.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача 9921,60 грн витрат на оплату послуг адвоката суд відмовляє.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Польської фірми "Профіт Лайн" ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, номер NIP НОМЕР_2, номер НОМЕР_4) (АДРЕСА_4, numer НОМЕР_4)

- 3720,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 92420,42 грн;

- 1386,31 грн судового збору.

3. В частині стягнення 9921,60 грн витрат на оплату послуг адвоката відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 05.04.2016.

Суддя Лозинська І.В.

Віддрукувати:

1 - до справи

2 - позивачу на адресу адвоката Піпко А.М. - АДРЕСА_5

3 - відповідачу: ОСОБА_4, 10029, АДРЕСА_1 (реком.)