ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року Справа № 915/62/16

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши

у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033 ()

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ИНТЕРОЙЛ ЮГ, вул. Морехідна, 14, кімната 106, м. Миколаїв, 54020 ()

поштова адреса: вул. Морехідна, 14, кімната 107, м. Миколаїв, 54020

про стягнення заборгованості за Договором поставки № КИВ010Я-С від 19.06.2014 року на загальну суму 3 847 642, 80 грн., у тому числі: 2 947 500, 00 грн. попередньої оплати; 150 322, 50 грн. пені; 206 325, 00 грн. штрафу; 398 760, 42 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами; 109 364, 88 грн. інфляції; 35 370, 00 грн. 3 % річних.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність №994 від 29.12.015 року;

від відповідача: ОСОБА_4, довіреність від 25.08.2015 року;

від відповідача: ОСОБА_5, керівник, паспорт ЕО347047 виданий 24.06.1997 року.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо-зернова корпорація України звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ИНТЕРОЙЛ ЮГ про стягнення заборгованості за Договором поставки № КИВ010Я-С від 19.06.2014 року на загальну суму 3 847 642, 80 грн., у тому числі: 2 947 500, 00 грн. попередньої оплати; 150 322, 50 грн. пені; 206 325, 00 грн. штрафу; 398 760, 42 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами; 109 364, 88 грн. інфляції; 35 370, 00 грн. 3 % річних.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 29.01.2016 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 25.02.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 25.02.2016 року відкладено розгляд справи на 15.03.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 15.03.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів та відкладено розгляд справи на 31.03.2016 року.

В судовому засіданні 31.03.2016 року оголошувалась перерва до 07.04.2016 року.

В судовому засіданні 07.04.2016 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та письмових поясненнях (том 1, арк. 100-103), та просив суд позов задовольнити. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив наступне.

Між ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України (покупець) та ОСОБА_6 «ИНТЕРОЙЛ ЮГ» (постачальник) було укладено договір поставки від 19.06.2014 року № КИВ010Я-С.

Відповідно до п. 3.3 Договору кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість Товару для кожної партії, що поставляється згідно Договору, визначаються в специфікаціях до цього Договору, які підписуються Сторонами щодо кожної партії Товару та є невід'ємними частинами (додатками) цього Договору.

Сторони підписали 3 специфікації.

На виконання умов Договору ПАТ ДПЗКУ перерахувало ОСОБА_6 ИНТЕРОЙЛ ЮГ 5 398 035, 00 грн., що підтверджується банківською випискою.

Постачальник виконав свої зобовязання за договором частково, а саме: здійснив поставку товару на загальну суму 2 450 535, 00 грн., що підтверджується видатковими накладними.

Посилаючись на приписи ст. 610, 611, ч. 2 ст. 693 ЦК України, позивач зазначив про наявність правових підстав для повернення 2 947 500, 00 грн.

Посилаючись на ст. 546, 549 ЦК України та ст. 199, 230, 231 ГК України позивач зазначив про наявність правових підстав для стягнення пені та штрафу.

Посилаючись на приписи ст. 8, 536, 693, 1048 ЦК України позивач просив суд, враховуючи, що у договорі між сторонами розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не встановлено, застосувати аналогію та стягнути з відповідача проценти за користування чужими коштами на підставі приписів ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі невстановлення договором позики розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідач проти позову заперечив в повному обсязі з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позов, доповненнях до відзиву, письмових поясненнях (том 1, арк. 70-72, 127-128; том 2, арк. 40), та просив суд в позові відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив наступне:

- специфікаціями до договору між сторонами було узгоджено поставку товару на суму 3 275 000 грн.;

- позивач безпідставно сплатив на виконання умов договору поставки від 19.06.2014 року № КИВ010Я-С 5 398 035 грн.;

- не поставка товару мала місце на суму 824 465 грн.;

- між сторонами було проведено зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі заяв відповідача, направлених позивачу в порядку ст. 601 ЦК України. Всього зарахування проведено на суму 407 037, 20 грн.;

- інші кошти, які надійшли від позивача, перераховувались на виконання договору № МИК 104 П-С від 01.07.2014 року;

- штрафні санкції, 3 % річних та інфляційні втрати нараховані позивачем неправильно;

- ст. 625 ЦК України застосовується тільки до грошових зобовязань.

Відповідач просив суд відмовити в позові в повному обсязі та застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог про стягнення пені і штрафу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Між ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України (покупець) та ОСОБА_6 «ИНТЕРОЙЛ ЮГ» (постачальник) було укладено договір поставки від 19.06.2014 року № КИВ010Я-С, відповідно до умов якого постачальник зобовязався передати у власність покупця зерно українського походження врожаю 2014 року (надалі - товар), а покупець зобовязався прийняти та оплатити товар відповідно до умов даного договору (п. 1.1 Договору) (том 1, арк. 14-17).

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі Договору виникли зобовязальні відносини.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Умовами Договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобовязується передати у власність покупця зерно українського походження врожаю 2014 року (далі - товар), а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар відповідно до умов даного Договору.

Відповідно до п. 3.2 Договору товар за даним договором поставляється партіями протягом періоду, вказаного в специфікаціях до цього договору.

Відповідно до п. 3.3 Договору кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість товару для кожної партії, що поставляється згідно цього договору, визначаються в специфікаціях до цього договору, які підписуються сторонами щодо кожної партії товару та є невідємними частинами (додатками) цього договору.

Відповідно до п. 4.1 Договору постачальник поставляє товар на умовах СРТ ПЕРЕВЕЗЕННЯ ОПЛАЧЕНО згідно Правил ІНКОТЕРМС в редакції 2010 р., за винятком застережень, прямо передбачених договором. Місце поставки кожної окремої партії товару зазначається в специфікаціях до цього договору, які є невідємними частинами.

Відповідно до п. 4.2 Договору датою поставки товару вважається дата відмітки складу покупця в документах, що супроводжують товар, про прийняття товару на складі покупця.

Відповідно до п. 5.1 Договору оплата товару, що поставляється за даним договором, проводиться в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку: 90 % вартості товару, зазначеної в специфікації, сплачується шляхом попередньої оплати на підставі пред'явленого постачальником рахунку-фактури та графіку поставки товару; остаточний розрахунок (при потребі) здійснюється після визначення кількості та якості товару в пункт і прийому товару (на складі покупця) на основі підтверджуючих документів.

Відповідно до п. 5.2 Договору датою оплати товару вважається дата списання грошових коштів з поточною рахунку покупця.

Відповідно до п. 6.1 Договору постачальник зобовязується передати покупцю одночасно з товаром наступні документи: 1) оригінал видаткової накладної на товар; 2) оригінал податкової накладної на товар.

Відповідно до п. 9.5 Договору сторони погодили, що у випадку прострочення зобовязання по поставці товару визначеного специфікацією більш як на 30 (тридцять) календарних днів, покупець може частково або в повному обсязі відмовитись від договору і вимагати від постачальника повернення оплачених коштів по даному договору (у випадку їх здійснення). В цьому випадку постачальник зобовязаний протягом 3 (трьох) банківських днів, з моменту отримання письмової та/або факсової вимоги покупця про повернення коштів, повернути покупцю всі оплачені кошти по даному договору, а також сплатити покупцю штраф в розмірі 7 % (семи відсотків) від загальної вартості непоставленої партії товару.

Відповідно до п. 11.1 Договору договір набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 30 червня 2015 року, а в частині розрахунків та поставки товару до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Судом встановлено наступне.

На виконання умов договору між ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України та ОСОБА_6 «Интеройл Юг» було підписано три Специфікації, які в силу п. 3.3 договору є невідємними частинами договору.

Специфікацією № 1 від 20.06.2014 року сторони погодили поставку товару ячмінь, ДСТУ 3769-98, кількістю 500 тонн, вартістю 2 190, 00 грн. без ПДВ за тону, на загальну суму 1 095 000, 00 грн. (без ПДВ) (арк. 18).

Відповідно до п. 1 Специфікації № 1 поставка товару здійснюється на умовах СРТ (ТОВ «ТІС», Одеська обл., Комінтерновський р-н, с. Візирка, вул. Чапаєва, 50) (згідно Правил Інкотермс 2010) у період з « 20» червня 2014 року по « 24» червня 2014 року включно.

Відповідно до п. 2 Специфікації № 1 оплата товару, визначеного даною специфікацією, здійснюється шляхом 90 % передоплати протягом 2 (двох) банківських днів з моменту виставлення рахунку постачальником.

Специфікацію № 2 від 20.06.2014 року сторони погодили поставку товару ячмінь, ДСТУ 3769-98, кількістю 500 тонн, вартістю 2 190, 00 грн. без ПДВ за тону, на загальну суму 1 095 000, 00 грн. (без ПДВ) (арк. 19).

Відповідно до п. 1 Специфікації № 2 поставка товару здійснюється на умовах СРТ (ПАТ «ДПЗКУ», ОЗТ, м. Одеса, вул. Хлібна Гавань, 4) (згідно Правил Інкотермс 2010) у період з « 20» червня 2014 року по « 24» червня 2014 року включно.

Відповідно до п. 2 Специфікації № 2 оплата товару, визначеного даною специфікацією, здійснюється шляхом 90 % передоплати протягом 2 (двох) банківських днів з моменту виставлення рахунку постачальником.

Специфікацією № 3 від 20.06.2014 року сторони погодили поставку товару ячмінь, ДСТУ 3769-98, кількістю 500 тонн, вартістю 2 170, 00 грн. без ПДВ за тону, на загальну суму 1 085 000, 00 грн. (без ПДВ) (арк. 20).

Відповідно до п. 1 Специфікації № 3 поставка товару здійснюється на умовах СРТ (ПАТ «ДПЗКУ», МПЕ, м. Миколаїв, вул. 1-а Слобідська, 122) (згідно Правил Інкотермс 2010) у період з « 20» червня 2014 року по « 24» червня 2014 року включно.

Відповідно до п. 2 Специфікації № 3 оплата товару, визначеного даною специфікацією, здійснюється шляхом 90 % передоплати протягом 2 (двох) банківських днів з моменту виставлення рахунку постачальником.

Таким чином, Специфікаціями № 1, № 2, № 3 від 20.06.2014 року сторони погодили поставку товару (ячменю) на загальну суму 3 275 000 грн.

В силу умов п. 11.1 Договору у постачальника ОСОБА_6 «Интеройл Юг» виник обовязок з поставки товару до 24.06.2014 року включно.

На виконання умов договору відповідачем ОСОБА_6 «Интеройл Юг» виставлено позивачу ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України рахунки-фактури для проведення попередньої оплати за товар на загальну суму 3 275 000 грн., а саме: рахунок № СФ-0000003 від 20.06.2014 року та рахунок № СФ-0000004 від 20.06.2014 року (том 1, арк. 21-22).

На виконання умов договору позивачем ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України в період з 20.06.2014 року по 05.07.2014 року здійснено попередню оплату за товар на загальну суму 5 398 035, 00 грн., що підтверджується банківською випискою, де в графі призначення платежу покупцем вказано «оплата за ячмінь згідно рахунків по договору № КИВ010Я-С від 19.06.2014 року» (арк. 23-24).

Відповідачем на виконання умов договору та специфікацій, які є невідємними частинами договору, поставлено товар за період з 25.06.2014 року по 05.07.2014 року на загальну суму 2 450 535, 00 грн. без ПДВ, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними. В усіх видаткових накладних поставкою товару вказано договір № КИВ010Я-С від 19.06.2014 року (арк. 25-36).

Таким чином, зобовязання постачальника за договором № КИВ010Я-С від 19.06.2014 року на суму 824 465, 00 грн. (3 275 000, 00 грн. 2 450 535, 00 грн.) належним чином не виконане.

Кошти в розмірі 2 123 035, 00 грн. (5 398 035, 00 грн. - 3 275 000, 00 грн.) сплачено позивачем ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України в якості попередньої оплати по договору № КИВ010Я-С від 19.06.2014 року помилково, оскільки сторонами згідно трьох специфікацій узгоджено поставку товару (строк, умови та місце поставки) лише на суму 3 275 000, 00 грн.

Таким чином, у відповідача ОСОБА_6 «Интеройл Юг» виник обовязок:

- повернути зайво сплачені на виконання умов договору в якості попередньої оплати кошти в розмірі 2 123 035, 00 грн.;

- здійснити поставку товару на загальну суму 3 275 000, 00 грн.

Відповідачем кошти в розмірі 2 123 035, 00 грн. не повернуто, товар на суму 824 465, 00 грн. не поставлено, що є порушенням зобовязання.

При вирішенні спору судом враховано наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 538 ЦК України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання.

При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

17.08.2015 року позивач ПАТ ДПЗКУ (покупець) звертався до відповідача ОСОБА_6 «Интеройл Юг» (постачальник) з листом-вимогою вих. № 130-2-12/4188 від 17.08.2015 року, в якій керуючись ст. 693 ЦК України та умовами договору вимагав від ОСОБА_6 «Интеройл Юг» до 21.08.2015 року поставити ПАТ ДПЗКУ товар (склад погоджений з покупцем на підставі пропозиції від постачальника) (згідно Правил Інкотермс), а у разі неможливості здійснити поставку товару - повернути ПАТ ДПЗКУ грошові кошти в розмірі 2 947 500, 00 грн., що були перераховані згідно договору, а також сплатити усі штрафні санкції (арк. 37-38). Факт направлення претензії на дві адреси відповідача підтверджується описами вкладення, поштовими квитанціями та поштовим повідомлення про вручення, з якого вбачається, що ОСОБА_6 «Интеройл Юг» отримало претензії 27.08.2015 року (арк. 39-40).

Відповідач в свою чергу направив відповідь на вимогу від 10.09.2015 року, в якій зазначив, непоставка товару мала місце через відмову в прийнятті товару покупцем, відсутністю графіку поставки, складнощі у придбанні товару. Просив додатково погодити строк і місце поставки товару (том 2, арк. 33).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до абз. 2 п. 1.7 постанови Пленуму ВГСУ Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.2013 року № 14 днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Враховуючи вищевикладене, положення ст. 530 ЦК України та п. 9.5 Договору строк повернення покупцю коштів, сплачених на підставі договору, настав. Повернення коштів повинно було бути здійснено протягом 3 (трьох) банківських днів, з моменту отримання письмової вимоги покупця про повернення коштів, тобто в період з 28.08.2015 року по 01.09.2015 року включно (враховуючи вихідні дні).

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та підставність позовних вимог в частині стягнення 2 947 500, 00 грн., оскільки позивачем було проведено оплату за договором поставки, однак, відповідачем порушено взяте на себе зобов'язання щодо поставки товару та повернення помилково сплачених в якості передоплати коштів. Будь-яких доказів поставки товару чи повернення відповідачем коштів суду не подано, як і не спростовано позовних вимог.

Щодо посилань відповідача на проведене зарахування зустрічних однорідних вимог, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 202, 203 ГК України зобов'язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Пунктом 3 ст. 203 ГК України також встановлено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк виконання якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

За змістом названих правових норм залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання, оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом. Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо) (постанова Верховного Суду України від 09.12.08 року по справі № 37/638).

З огляду на вищенаведене, зарахування можливе за наявності таких умов:

- зустрічність вимог - одночасна участь сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні;

- однорідність вимог (гроші, однорідні речі);

- настання строку виконання зобов'язання або визначення строку моментом запитання, або щоб термін виконання не був вказаний взагалі, тобто виконання можна було вимагати в будь-який момент;

- звернення з заявою однієї сторони до іншої.

Як вказує відповідач ОСОБА_6 «Интеройл-Юг» 16.07.2014 року за вих. № 17 ним було направлено заяву в порядку ст. 601 ЦК України про зарахування вартості товару на загальну суму 248 817, 60 грн., переданого позивачу ПАТ «ДПЗКУ» згідно видаткової накладної № 24 від 11.07.2014 року у кількості 112, 080 т, в рахунок зобовязання по договору поставки № КИВ 010 Я-С (том 1, арк. 75).

Доказів направлення вказаної заяви на адресу позивача ПАТ «ДПЗКУ» в липні 2014 року суду не подано.

Відповідач ОСОБА_6 «Интеройл-Юг» зазначив, що в лютому 2016 року ним було повторно направлено вищевказану заяву на адресу позивача.

Згідно поштової квитанції зі штриккодовим ідентифікатором 990 поштове відправлення було направлено 22.02.2016 року (том 1, арк. 74; том 2, арк. 36).

Як вбачається з матеріалів справи згідно видаткової накладної № 24 від 11.07.2014 року відповідачем ОСОБА_6 «Интеройл-Юг» поставлено позивачу ПАТ «ДПЗКУ» товар (ячмінь) у кількості 112, 080 тон на загальну суму 248 817, 60 грн. по договору поставки № МИК 088 Я-С від 01.07.2014 року (том 1, арк. 84).

Відповідно до умов договору поставки № МИК 088 Я-С від 01.07.2014 року з урахуванням Специфікації № 1 ОСОБА_6 «Интеройл-Юг» зобовязався поставити ПАТ «ДПЗКУ» товар (ячмінь) у період з 14.07.2014 року по 16.07.2014 року (том 1, арк. 145-147).

Відповідно до умов Специфікації № 1 до договору поставки № МИК 088 Я-С від 01.07.2014 року оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару.

Таким чином, оплата товару згідно видаткової накладної № 24 від 11.07.2014 року повинна була відбутись в період з 14.07.2014 року по 16.07.2014 року включно (враховуючи вихідні дні).

16.07.2014 року ПАТ «ДПЗКУ» згідно платіжного доручення № 15780 провело оплату в повному обсязі в розмірі 248 817, 60 грн. згідно видаткової накладної № 24 від 11.07.2014 року (том 1, арк. 152).

Крім того, станом на 08.10.2014 року договір поставки № МИК 088 Я-С від 01.07.2014 року був повністю сторонами закритий (товар поставлено в повному обсязі, оплату проведено в повному обсязі). Вказане не заперечується сторонами.

Враховуючи вищевикладене, в суду відсутні правові підстави для тверджень щодо проведення між сторонами зарахування вартості товару на загальну суму 248 817, 60 грн., переданого позивачу ПАТ «ДПЗКУ» згідно видаткової накладної № 24 від 11.07.2014 року у кількості 112, 080 тон, в рахунок зобовязання по договору поставки № КИВ 010 Я-С, оскільки:

- відсутні докази направлення заяви в порядку ст. 601 ЦК України на адресу позивача в липні 2014 року;

- на момент складання заяви строк оплати згідно видаткової накладної № 24 від 11.07.2014 року ще не настав;

- на момент повторного направлення (в лютому 2016 року) заяви в порядку ст. 601 ЦК України зобовязання між сторонами по договору № МИК 088 Я-С від 01.07.2014 року були відсутні у звязку з припиненням зобовязання (проведення виконання ст. 599 ЦК України).

Як вказує відповідач ОСОБА_6 «Интеройл-Юг» 22.10.2015 року за вих. № 25 ним було направлено заяву в порядку ст. 601 ЦК України про зарахування вартості товару на загальну суму 158 219, 60 грн., переданого позивачу ПАТ «ДПЗКУ» згідно видаткової накладної № 13 від 20.07.2015 року у кількості 29, 340 тон на суму 104 157 грн. та згідно видаткової накладної № 14 від 22.07.2015 року у кількості 15, 580 тон на суму 54 062, 60 грн., в рахунок зобовязання по договору поставки № КИВ 010 Я-С (том 1, арк. 76).

Факт направлення заяви відповідач підтверджує поштовою квитанцією від 22.10.2015 року зі штриккодовим ідентифікатором 481 (том 1, арк. 76 на звороті).

Як вбачається з інформації з офіційного сайту УДППЗ поштове відправлення зі штриккодовим ідентифікатором 481 було направлено до ОПЗ Одеса (том 2, арк. 37).

Юридичною адресою ОСОБА_1 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України є вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033 (том 1, арк. 49).

Тобто, заява була направлена за неналежною адресою.

Як вбачається з матеріалів справи видаткова накладна № 13 від 20.07.2015 року щодо поставки товару у кількості 29, 340 т на суму 104 157 грн. та № 14 від 22.07.2015 року щодо поставки товару у кількості 15, 580 т на суму 54 062, 60 грн. отримувачем товару ПАТ «ДПЗКУ» не підписані (том 1, арк. 77).

Відповідач на підтвердження факту поставки вищевказаного товару посилається на товарно-транспортні накладні від 18.07.2015 року та від 20.07.2015 року, а також на податкові накладні від 20.07.2015 року та від 22.07.2015 року (том 1, арк. 129-138).

В призначенні замовлення у вищевказаних видаткових накладних вказано договір № ОДН 0849 Я-С від 20.07.2015 року та договір № ОДН 0800 Я-С від 20.07.2015 року (том 1, арк. 139-144).

Однак, договори сторонами не укладені.

Строк виконання зобовязання з оплати товару сторонами не погоджено, видаткові накладні не підписано.

Враховуючи приписи ст. 530, 692 ЦК України, суд дійшов висновку, що зобовязання по поставці товару згідно видаткових накладних № 13 від 20.07.2015 року та № 14 від 22.07.2015 року, які не підписані отримувачем товару ПАТ «ДПЗКУ», не можна вважати безспірними та такими, строк оплати за якими настав.

Враховуючи вищевикладене, в суду відсутні правові підстави для тверджень щодо проведення між сторонами зарахування вартості товару на загальну суму 158 219, 60 грн., переданого позивачу ПАТ «ДПЗКУ» згідно видаткової накладної № 13 від 20.07.2015 року у кількості 29, 340 т на суму 104 157 грн. та згідно видаткової накладної № 14 від 22.07.2015 року у кількості 15, 580 т на суму 54 062, 60 грн., в рахунок зобовязання по договору поставки № КИВ 010 Я-С, оскільки:

- відсутні докази направлення заяви в порядку ст. 601 ЦК України на юридичну адресу позивача. В поданій суду заяві про зарахування зустрічних вимог адресою ПАТ «ДПЗКУ» вказано вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033. Натомість, поштове відправлення направлено до м. Одеса, а з поданої суду поштової квитанції неможливо встановити адресу направлення;

- на момент складання заяви строк оплати згідно видаткових накладних не настав, а вимоги не є безспірними.

Посилання відповідача на те, що кошти, які надійшли від позивача, перераховувались на виконання договору № МИК 104 П-С від 01.07.2014 року, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами у справі.

Щодо посилань відповідача на те, що кошти не повинні стягуватись на підставі ст. 1212 ЦК України, то слід зазначити наступне.

Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням умов договору.

Оскільки між сторонами у справі було укладено договір поставки, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім у якості оплати за товар (про що зазначено в призначенні платежів), то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення (постанова ВСУ від 14.10.2014 року № 3-129гс/14).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що правова природа коштів, які є предметом спору, визначена позивачем як попередня оплата за договором поставки. Підставою повернення коштів визначено ст. 693 ЦК України. Неправильне посилання позивача одночасно на дві норми матеріального права (ст. 693, 1212 ЦК України), які не можуть бути застосовані в сукупності, не може бути підставою для відмови в позові.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення 2 947 500, 00 грн. є підставними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом та якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ГК України суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Позивач ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України є суб'єктом господарювання державного сектора економіки (постанова КМУ від 11.08.2010 року № 764 Про заходи з утворення державного підприємства Державна продовольчо-зернова корпорація України; наказ Міністерства аграрної політики України від 08.09.2010 року № 549 Про утворення державного підприємства Державна продовольчо-зернова корпорація України).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 9.1 Договору у випадку порушення своїх зобовязань за даним договором сторони несуть відповідальність, визначену даним договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Відповідно до п. 9.4 Договору у випадку не поставки або несвоєчасної поставки товару згідно умов даного договору, постачальник сплачує покупцеві на вимогу останнього пеню у розмірі 0,1 % загальної вартості непоставленої партії товару за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 9.9 Договору нарахування штрафних санкцій за прострочення поставки товару припиняється через двадцять місяців від дати, коли товар мав бути поставлений.

Позивачем здійснено нарахування пені за не поставку товару на суму 2 947 500 грн. за період з 01.07.2015 року по 20.08.2015 року (кількість днів прострочення 51 день) в сумі 150 322, 50 грн. Детальний розрахунок пені, здійснений позивачем, зазначено в позовній заяві.

Як вказано вище, на виконання умов договору між ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України та ОСОБА_6 «Интеройл Юг» було підписано три Специфікації, які в силу п. 3.3 договору є невідємними частинами договору.

Специфікаціями № 1, № 2, № 3 від 20.06.2014 року сторони погодили поставку товару (ячменю) на загальну суму 3 275 000 грн.

В силу умов п. 11.1 Договору у постачальника ОСОБА_6 «Интеройл Юг» виник обовязок з поставки товару до 24.06.2014 року включно. А з 25.06.2014 року почалось прострочення виконання зобовязання з поставки товару.

Відповідачем на виконання умов договору та специфікацій, які є невідємними частинами договору, поставлено товар за період з 25.06.2014 року по 05.07.2014 року на загальну суму 2 450 535, 00 грн. без ПДВ (арк. 25-36).

Таким чином, зобовязання постачальника за договором № КИВ010Я-С від 19.06.2014 року на суму 824 465, 00 грн. (3 275 000, 00 грн. 2 450 535, 00 грн.) належним чином не виконане.

Решта коштів в сумі 2 123 035, 00 грн. сплачена позивачем помилково.

Умовами договору передбачено нарахування пені за не поставку або несвоєчасну поставку товару. Відтак, суд дійшов висновку, що нарахування пені в спірному випадку повинно здійснюватись за непоставку товару на суму 824 465, 00 грн. за період з 25.06.2014 року по 25.06.2015 року (кількість днів прострочення 365 днів).

Відповідно до п. 1.12 постанови Пленуму ВГСУ Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.2013 року № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Позивачем здійснено нарахування пені за непоставку товару за період з 01.07.2015 року по 20.08.2015 року (кількість днів прострочення 51 день).

Враховуючи, що суд не має права виходити за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно нараховано пеню за період з 01.07.2015 року по 20.08.2015 року.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу, то судом враховано, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (постанова Верховного Суду України від 27.04.12 року про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 13.12.11 року у справі № 06/5026/1052/2011).

Відповідальність за порушення строків виконання зобов'язання у формі пені та штрафу прямо передбачена ст. 231 ГК України.

Відповідно до п. 9.5 Договору сторони погодили, що у випадку прострочення зобовязання по поставці товару визначеного специфікацією більш як на 30 (тридцять) календарних днів покупець може частково або в повному обсязі відмовитись від договору і вимагати від постачальника повернення оплачених коштів по даному договору (у випадку їх здійснення). В цьому випадку постачальник зобовязаний протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання письмової та/або факсової вимоги покупця про повернення коштів, повернути покупцю всі оплачені кошти по даному договору, а також сплатити покупцю штраф в розмірі 7% (семи відсотків) від загальної вартості непоставленої партії товару.

Позивачем заявлено до стягнення штраф в розмірі 206 325, 00 грн. (7 % від суми непоставленого товару), оскільки відповідачем порушено виконання зобов'язання, зокрема, відповідачем не поставлено товар, а прострочення поставки становить більше 30 днів.

В силу умов п. 11.1 Договору у постачальника ОСОБА_6 «ИНТЕРОЙЛ ЮГ» виник обовязок з поставки товару до 24.06.2014 року включно. А з 25.06.2014 року почалось прострочення виконання зобовязання з поставки товару. Таким чином, 25.07.2014 року (сплив 30 днів) у позивача виникло право на нарахування штрафу.

Судом перевірено та встановлено, що розрахунок штрафу в сумі 206 325, 00 грн. здійснено позивачем арифметично правильно та з урахуванням умов договору та положень норм чинного законодавства (арк. 5). Отже, вимога про стягнення штрафу в сумі 206 325, 00 грн. є обґрунтованою та підставною.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності у даній справі до штрафу та пені, викладеній у письмовому відзиві на позов, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.13 року з останніми змінами за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що позовна давність застосовується лише у випадку порушення права, а в спірному випадку позивачем безпідставно нараховано пеню за період з 01.07.2015 року по 20.08.2015 року, суд дійшов висновку про відмову в позові в частині стягнення пені, у звязку з безпідставністю. В частині стягнення пені відмовити.

Позивач звернувся до суду із даним позовом 28.01.2016 року, про що свідчить штамп відділу документального забезпечення господарського суду Миколаївської області.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про сплив позовної давності в частині вимоги про стягнення штрафу (вказана вимога могла бути заявлена до 25.07.2015 року).

В частині стягнення штрафу в сумі 206 325 грн. відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача інфляції та 3 % річних, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 23.01.2012 року по справі № 37/64).

Відповідно п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/1666/14 від 27.10.2014 року Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 року № 01-06/249 Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 ЦК України, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобовязанням). На аванс можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України (постанова від 16.09.2014 №921/266/13-г/7).

Враховуючи, що сума передоплати не є грошовим зобовязанням, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення повернення коштів попереднього платежу згідно з договором. В цій частині позову слід відмовити.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 6.2 постанови Пленуму ВГСУ Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.2013 року № 14 підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

За змістом ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

У даній справі, звертаючись до суду із позовними вимогами про стягнення з відповідача відсотків за користування чужими коштами, позивач послався на те, що у договорі між сторонами розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не встановлено, та здійснив нарахування цих процентів із застосуванням аналогії закону (ч. 1 ст. 8 ЦК України) на підставі приписів ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі невстановлення договором позики розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 398 760, 42 грн., нарахованих на підставі ст.ст. 536, 693, 1048 ЦК України, слід відмовити, оскільки умовами укладеного між сторонами договору розмір процентів за користування постачальником (продавцем) чужими грошовими коштами не встановлено, договори поставки і договори позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування до договору поставки положень про договір позики (зокрема, ст. 1048 ЦК України) є безпідставним.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України, рішення якого в силу ст. 111-28 ГПК України є обовязковими для всіх судів України (постанова ВСУ від 02.07.2013 року по справі № 3-11гс13, постанова ВСУ від 20.08.2013 року по справі № 3-22гс13, постанова ВСУ від 27.12.2010 року по справі 3-65гс10).

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір слід відшкодувати позивачу з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 22, 33, 34, 43, 49, ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Интеройл Юг, вул. Морехідна, 14, кімната 106, м. Миколаїв, 54020 (); поштова адреса: вул. Морехідна, 14, кімната 107, м. Миколаїв, 54020 на користь позивача ОСОБА_1 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033 (; рахунок ПАТ ДПЗКУ р/р 3310 в АТ Укрексімбанк, МФО 322313):

- 2 947 500, 00 грн. (два мільйони девятсот сорок сім тисяч пятсот грн. 00 коп.) основної заборгованості;

- 44 212, 50 грн. (сорок чотири тисячі двісті дванадцять грн. 50 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Відмовити в позові в частині стягнення:

- 150 322, 50 грн. (сто пятдесят тисяч триста двадцять дві грн. 50 коп.) пені;

- 206 325 грн. (двісті шість тисяч триста двадцять пять грн.) штрафу;

- 398 760, 42 грн. (триста девяносто вісім тисяч сімсот шістдесят грн. 42 коп.) процентів за користування чужими грошовими коштами;

- 109 364, 88 грн. (сто девять тисяч триста шістдесят чотири грн. 88 коп.) інфляції;

- 35 370, 00 грн. (тридцять пять тисяч триста сімдесят грн. 00 коп.) 3% річних.

Судовий збір в розмірі 13 502, 14 грн. (тринадцять тисяч пятсот дві грн. 14 коп.) покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 11.04.2016 року.

Суддя Е.М. Олейняш