ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2016 р. Справа № 909/1266/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" від 12.02.16

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.02.16

у справі № 909/1266/15

за позовом: ПАТ КБ "ПриватБанк", м. Дніпропетровськ

до відповідача: ФОП ОСОБА_2, м. Івано-Франківськ

про розірвання договору суборенди приміщення від 01.09.10, а також зобов'язання відповідача, ФОП ОСОБА_2 прийняти у ПАТ КБ "ПриватБанк" приміщення, що знаходиться за адресою: вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, загальною площею 197,8 кв. м., за актом приймання-передачі.

за участю представників:

від позивача ОСОБА_3 представник;

від відповідача ОСОБА_4 представник;

Автоматизованою системою документообігу суду справу №909/1266/15 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Данко Л.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.03.16 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 17.03.16.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.03.16 розгляд справи відкладено на 31.03.16.

Рішенням Господарського суду Івано Франківської області від 03.02.16 у справі №909/1266/15 (суддя Калашник В.О. ) в задоволені позову відмовлено.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач не довів обставини, передбачені ч.2 ст.652 ЦК України, які могли б бути підставою для розірвання договору оренди та не навів докази, у розумінні ст.33 ГПК України, стосовно того, що у зв'язку з фінансовою кризою, виконання спірного договору оренди сторонами призвело до порушення їхніх майнових інтересів та позбавило позивача, який був заінтересований в укладенні цього договору, того, на що він розраховував.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Господарського суду Івано Франківської області від 03.02.16 у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

При цьому, скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, на думку апелянта, місцевим господарським судом не враховано, що підставою звернення до суду з позом про розірвання договору є не лише зміна оставин, якими сторони керувалися під час укладення договору оренди та зміна економічної ситуації, а також невідповідність приміщення вимогам пожежної безпеки, у звязку з чим використання приміщення для передбачених договором цілей є неможливим.

17 березня 2016 року та 18 березня 2016 року до суду від відповідача надійшли відзиви на апеляційну скаргу, аналогічні за своїм змістом, в якому зазначено про дотримання місцевим господарським судом під час прийняття рішення норм матеріального та процесуального права, зважаючи на що прийнято законне та обґрунтоване рішення, а відтак просить залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Також, 16.03.16 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про призначення у справі інженерно-технічної експертизи, посилаючись на те, що спірне приміщення не відповідає санітарно-будівельним нормам, оскільки ширина сходів менша за встановлені нормативи. Розглянувши подане клопотання, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Згідно ст. 1 ЗУ Про судову експертизу (далі - Закон) судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває в провадженні, зокрема, суду.

Отже, судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (пункт 2 Постанови Пленуму ВГСУ №4 від 23.03.2012р. Про деякі питання практики призначення судової експертизи).

Зважаючи на те, що предметом спору у спірному випадку є розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин. Отже до предмета доказувння входять обставини визначені ст. 652 ЦК України. Крім того, спірне приміщення перебувало у користуванні орендаря, який відповідно до умов укладеного договору зобовязаний утримувати приміщення у порядку, передбаченому санітарним та протипожежним правилам. Крім того, сторони не заперечують, що під час укладення спірного договору ними було досягнуто згоди зі всіх істотних умов, в тому числі щодо стану приміщення.

З наведеного випливає, що клопотання скаржника про призначення у справі експертизи задоволенню не підлягає, оскільки не стосується предмету доказування у даній справі.

У судовому засідання присутні представники навели свої доводи, міркування та заперечення, викладені безпосередньо в апеляційній скарзі та відзивах на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права не знайшла підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне:

Між сторонами у даній справі 01.09.10 укладено договір суборенди приміщення, за умовами якого орендар передав, а суборендар прийняв у тимчасове користування (суборенду) приміщення, які знаходяться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, буд 15 , а саме: перший поверх площею 112,8 кв.м.; 5 поверх площею 85,0 кв.м., загальна площа орендованих приміщень складає 197,8 кв.м.

Дія договору починається з 01.08.2013 та закінчується 30.06.2016.

Умовами договору сторонами погоджено, що місячна плата за користування приміщенням встановлена за згодою сторін і складала на час укладення договору 145,00 грн. за 1 кв.м., а всього 28681,00 в місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць підлягає індексації з коефіцієнтом рівним 1 (одиниці).

Відповідно до п.1.4 Договору приміщення надано орендареві для використання його у банківській діяльності суборендаря.

14 травня 2014 року позивач звернувся до відповідача із листом, в якому вказав, що в звязку з тим, що Банк перестав використовувати частину приміщень, останній просить укласти додаткову угоду в якій, 5 поверх площею 85,0 кв.м будинку №15 по вул. Січових Стрільців суборендарем звільняється , а тому його слід виключити з договору.

Листом №Е.52.0.0.0/4-29 від 16.06.15 позивач повідомив орендодавця, що орендовані приміщення повністю звільнені, та запропоновано підписати акт приймання-передачі орендованого майна.

Посилаючись на зміну обставин, якими сторони керувалися під час укладання договору cуборенди приміщення від 01.09.10, а саме на зміну економічної ситуації в країні, ПАТ КБ «Приватбанк» прийняло рішення про дострокове припинення дії договору оренди та звільнення займаного приміщення.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Частиною 1 статті 652 цього Кодексу передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

В силу частини 1 статті 188 Господарського кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частиною 2 статті 652 вказаного Кодексу встановлено, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Статтею 652 Цивільного кодексу України передбачається, що у разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору.

За змістом норм вказаної статті сторони, укладаючи договір, розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Однак, в ході виконання договору можуть виявлятися обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Отже, закон повязує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин (постанова ВСУ у справі №3-63гс12 від 11.12.12).

Як зазначено вище, позивач, як на зміну істотних умов посилається на зміну економічної ситуації в країні та збільшення орендодавцем орендної плати.

Щодо цього судова колегія зазначає, що відповідно до п.2.4 договору суборенди приміщення розмір орендна плата може бути переглянуто та змінено не частіше як один раз на рік на вимогу однієї зі сторін, у разі зміни орендної плати на аналогічні приміщення в даному районі міста або зі зіміною чинного законодавства у сфері оподаткування фізичних осіб.

При цьому, позивач погодився із зміненою орендною платою та підписав додаткову угоду №2 від 01.04.12 до договору суборенди приміщення.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що настання світової фінансової кризи не є істотною зміною обставин, якими сторони договору керувалися при його укладенні, оскільки економічна криза носить загальний характер та стосується обох договірних сторін, відтак, це саме по собі не може бути підставою для зміни або розірвання договору в судовому порядку, така ж позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012р. у справі №6-93цс11.

Щодо посилання скаржника на неприбутковість філії банку, колегія суддів зазначає, що діяльності позивача, ризик зміни обставин щодо доцільності його знаходження в орендованому приміщенні цілком покладається на нього та не може бути ризиком іншої сторони, оскільки в протилежному випадку порушується принцип збалансованості інтересів сторін. Водночас, колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.ст.42,44 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Таким чином, наведеним спростовуються посилання скаржника на збитковість його господарської діяльності у період фінансової світової кризи в разі подальшого користування нежилим приміщенням та внесенням орендної плати.

Оцінивши все вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає,що наведені скаржником обставини не вважаються істотною зміною обставин в розумінні ст.652 ЦК України, оскільки при укладенні договору суборенди сторони, виходячи із загальних засад свободи договору могли свідомо передбачати можливість внесення ними змін до умов договору в частині орендної плати, а також були ознайомлені з технічним станом орендованого приміщення.

При цьому, як вірно зазначено місцевим господарським судом, жодна з обставин, на які позивач посилається як на підстави вимог за даним позовом, не підпадає під передбачені згідно з ч.2 ст. 652 ЦК України підстави розірвання договору оренди приміщення №2 від 02.01.11.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до статті 32 названого Кодексу доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проте, зважаючи на необхідність наявності одночасно чотирьох умов для розірвання спірного договору, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, суд не встановив, а позивач не навів обставин та доказів у розумінні ст. 33 ГПК України, які б підтверджували дані обставини та визначені законом умови.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що місцевий господарський суд дійшов мотивованого висновку про те, що виконуючи вимоги процесуального закону, позивач не довів, а суд не встановив чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, одночасна наявність яких є підставою для дострокового розірвання договору.

Зважаючи на наведене, а також на те, що обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів апеляційної інстанції не знайшла підстав для її задоволення та скасування рішення Господарського суду Івано Франківської області області від 03.02.16.

Судовий збір покласти на скаржника відповідно до вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано - Франківської області від 03.02.16 у справі № 909/1266/15 залишити без змін, апеляційну скаргу ПАТ КБ ПриватБанк - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.04.16

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Данко Л.С.