РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2016Справа №910/3169/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробниче підприємство "Зодіак",

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Рм-Інвест"

про стягнення 84 028,27 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача Солдаткін О.С. (представник за довіреністю);

від відповідача Нікітчина А.О. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 05 квітня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробниче підприємство "Зодіак", 24.02.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою вих. № 61 від 19.02.2016 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Рм-Інвест", про стягнення 84 028,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення оплати основного боргу відповідачем на підставі рішення Господарського суду м. Києва № 910/10879/15 від 20.07.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2016 р. порушено провадження у справі № 910/3169/16, розгляд справи призначено на 15.03.2016 року.

Представник позивача через відділ діловодства суду 12.03.2016 року подав додаткові документи на виконання вимог ухвали, які були долучені судом до матеріалів справи.

В судове засідання 15.03.2016 року представники сторін з'явились. Позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог та подав відзив на позовну заяву, який було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 15.03.2016 року було оголошено перерву до 05.04.2016 року.

В судове засідання 05.04.2016 року представники сторін з'явились. Позивач підтримав позовні вимоги, подав письмові пояснення у справі, які були долучені судом до матеріалів справи. Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробниче підприємство "Зодіак" (надалі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рм-Інвест" (надалі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки № 37 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого на умовах Договору постачальник зобов'язався поставити та передати у власність покупцю, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити гофротару на умовах даного договору.

Пунктом 3.1 договору поставки передбачено, що оплата за поставлений товар здійснюється протягом тридцяти календарних дні з дати поставки товару відповідачу.

На виконання умов договору в період з 13.01.2015р. по 27.02.2015р. позивачем на виконання умов договору поставки було поставлено товар на загальну суму 428 917,15 грн., що підтверджується, наявними в матеріалах справи копіями рахунків-фаткур, видаткових накладних, товаро-транспортних накладних, довіреностями на отримання товару та податковими накладними, оригінали яких були оглянуті судом у судових засіданнях.

Крім того, в період з 06.03.2015р. по 11.03.2015р. на виконання умов договору № 12/1 від 12.01.2015р., який також було укладено між позивачем та відповідачем, позивачем було поставлено відповідачу товару на загальну суму 210 778,38 грн., поставки яких також підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рахунків-фаткур, видаткових накладних, товаро-транспортних накладних, довіреностями на отримання товару та податковими накладними, оригінали яких також були оглянуті судом у судових засіданнях.

Тобто, по вказаним договорам позивачем відповідачу було поставлено товару на загальну суму 639 695,53 грн.

Позивач зазначив, що на виконання умов Договору постачальник передав, а покупець прийняв товар, однак покупець за товар розраховувався частково, а відтак, за розрахунками позивача, відповідач мав заборгованість за Договором в розмірі 550 818,26 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення вказаної суми боргу, а також пені, 3% річних та інфляційних втрат. Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/10879/15 від 20.07.2015 року (суддя Мельник В.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробниче підприємство "Зодіак" 550 818 грн. 26 коп. - основного боргу, 99 278 грн. 07 коп. - пені, 4963 грн. 91 коп. - 3% річних, 136420 грн. 90 коп. - інфляційних втрат. В частині стягнення 84 000 (вісімдесят чотири тисячі) грн. боргу - провадження припинено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2015 року вказане рішення залишено без змін.

21 жовтня 2015 року судом було видано наказ про примусове виконання рішення № 910/10879/15 від 20.07.2015 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.12.2015 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ - Інвест" про визнання наказу № 910/10879/15 від 21.10.2015р. таким, що не підлягає виконанню частково - задоволено. Визнано судовий наказ № 910/10879/15 від 21.10.2015р., що було видано на виконання рішення господарського суду міста Києві від 20.07.2015р., що набрало законної сили згідно постанови Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2015р., таким що не підлягає виконанню частково, а саме на суму 90 000 (дев'яносто тисяч) грн.

24 лютого 2016 року представник позивача звернувся до Господарського суду з позовною заявою про стягнення пені в розмірі 63 682,71 грн., 3% річних - 7 817,64 грн. та інфляційних втрат в розмірі - 12 527,92 грн. відповідно до п. 6.1, 6.2 договору, де вказано, що у випадку прострочення строків оплати поставленого товару, покупець зобов'язується сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на дату поставки товару, за кожен день прострочення платежу, внаслідок прострочення оплати основного боргу відповідачем на підставі рішення Господарського суду м. Києва № 910/10879/15 від 20.07.2015 року.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Нормами ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Як вже було встановлено судом, рішенням Господарського суду м. Києва у справі №910/10879/15 від 20.07.2015 року (суддя Мельник В.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробниче підприємство "Зодіак" 550 818 (п'ятсот п'ятдесят тисяч вісімсот вісімнадцять) грн. 26 коп. - основного боргу, 99278 (дев'яносто дев'ять тисяч двісті сімдесят вісім) грн. 07 коп. - пені, 4963 (чотири тисячі дев'ятсот шістдесят три) грн. 91 коп. - 3% річних, 136420 (сто тридцять шість тисяч чотириста двадцять) грн. 90 коп. - інфляційних втрат, 15829 (п'ятнадцять тисяч вісімсот двадцять дев'ять) грн. 63 коп. - судового збору. В частині стягнення 84 000 (вісімдесят чотири тисячі) грн. боргу - провадження припинено. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2015 року рішення у справі № 910/10879/15 від 20.07.2015 року залишено без змін. 21 жовтня 2015 року судом було видано наказ про примусове виконання рішення № 910/10879/15 від 20.07.2015 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.12.2015 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ - Інвест" про визнання наказу № 910/10879/15 від 21.10.2015р. таким, що не підлягає виконанню частково - задоволено. Визнано судовий наказ № 910/10879/15 від 21.10.2015р., що було видано на виконання рішення господарського суду міста Києві від 20.07.2015р., що набрало законної сили згідно постанови Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2015р., таким що не підлягає виконанню частково, а саме на суму 90 000 (дев'яносто тисяч) грн.

Вищезазначене судове рішення набрало законної сили, доказів зворотного суду не надано, тому обставини, встановлені у вказаному рішенні, не підлягає доказуванню.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. у справі № 910/11595/13.

Відповідно до позиції Пленуму Вищого господарського суду України, викладеній в постанові від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Відповідно до 1 ч. ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктами п. 6.1, 6.2 договору передбачено, що у випадку прострочення строків оплати поставленого товару, покупець зобов'язується сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на дату поставки товару, за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

При цьому, в п. 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши вказаний позивачем розрахунок пені, з урахуванням викладеного, приймаючи до уваги стягнення з відповідача за рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/10879/15 від 20.07.2015 року на користь позивача основного боргу в розмірі 550818,26 грн. та штрафних санкцій за прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання щодо оплати товару, суд дійшов висновку про те, що стягненню з відповідача, в межах шестимісячного строку прострочення нарахування, на користь позивача підлягає 63 682,71 грн. пені за визначений позивачем період.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, здійснивши перевірку розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вони здійснені вірно, а тому стягненню з відповідача підлягає 7 817,64 грн. 3% річних та 12 527,92 грн. інфляційних втрат.

Окрім того, 15 березня 2016 року відповідач в судовому засіданні подав відзив на позовну заяву, в якому просив зменшити розмір заявленої до стягнення пені на 50%, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, а в задоволенні решти позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Проаналізувавши наданий відповідачем відзив, суд дійшов висновку, що клопотання про зменшення пені не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і ст. 233 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Схоже правило міститься в частині 3 статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, закріплено в пункті 3 частини 1 статті 83 ГПК України.

Аналогічні положення закріплені також у ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені, оскільки поточні грошові зобов'язання не є тими виключними обставинами, які б давали підстави для зменшення розміру штрафних санкцій.

Також суд звертає увагу на припис ч. 1 ст. 42 та ч. 2 і ст. 218 Господарського кодексу України, яким визначено, що підприємництвом визнається самостійна, ініціативна та на власний ризик господарська діяльність, а відсутність у боржника необхідних коштів не може бути обставиною, що звільняє від господарсько-правової відповідальності за невиконання господарських зобов'язань.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що клопотання відповідача, в якому він просив зменшити розмір пені, задоволенню не підлягає з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню про стягнення 84 028,27 грн., з них: пені - 63 682,71 грн., 3% річних - 7 817,64 грн., інфляційних втрат - 12 527,92 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рм-Інвест" (ЄДРЮОФОП 24930146, адреса: 02002, м. Київ, ВУЛИЦЯ ПАНЕЛЬНА, будинок 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробниче підприємство "Зодіак" (ЄДРЮОФОП 21124657, адреса: 41100, Сумська обл., місто Шостка, ВУЛ. 6 ГВАРДІЙСЬКОЇ ДИВІЗІЇ, будинок 5) грошові кошти: пені - 63 682,71 грн. (шістдесят три тисячі шістсот вісімдесят дві гривні 71 копійка), 3% річних - 7 817,64 грн. (сім тисяч вісімсот сімнадцять гривень 64 копійки), інфляційних втрат - 12 527,92 грн. (дванадцять тисяч п'ятсот двадцять сім гривень 92 копійки) та судовий збір в розмірі 1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок). Видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 12.04.2016 року.

Суддя О.С. Комарова