ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2016 р. Справа № 911/762/16

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Колесника Р.М. при секретарі судового засідання Щотової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом підприємства споживчої кооперації Миронівський ринок Київської регіональної спілки споживчої кооперації, Київська обл., м. Миронівка

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Київська обл., м. Миронівка

про усунення перешкод у користуванні майном

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність №119 від 23.03.2016;

від відповідача: ОСОБА_1, ОСОБА_3, договір №10 від 06.04.2016.

Позивач, підприємство споживчої кооперації Миронівський ринок Київської регіональної спілки споживчої кооперації звернувся до господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні торгівельним місцем №210, загальною площею 30,5 м.кв на промисловому ринку за адресою: м. Миронівка, вул. 40-річчя Перемоги, 25, шляхом знесення торгівельного кіоску (контейнера).

В обґрунтування позову посилався на невиконання відповідачем обовязку щодо звільнення торгівельного місця після закінчення строку дії договору, коли як такий обовязок виник внаслідок направлення на адресу відповідача повідомлення про відмову від продовження строку дії договору на новий строк, направленого протягом місяця після закінчення строку дії договору.

04.04.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на те що, відповідно до п.3.2. договору, якщо жодна сторона в термін одного місяця до закінчення дії даного договору не заявить про намір його розірвання, даний договір продовжується на той самий строк і на тих самих умовах, що були ним передбачені. Заперечення щодо продовження строку дії договору від позивача не надходило, відповідач вважає що договір є пролонгованим.

06.04.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшли письмові пояснення №б/н від 05.04.2016, в яких зазначив, що договір №246 між позивачем і відповідачем є неукладеними внаслідок недотримання сторонами положень ч. 2 ст. 640 ЦК України, та відповідно до ст. ст. 179, 181 ГК України та ст. ст.202, 205, 759 ЦК України, сторонами був укладений договір найму торговельного місця Миронівському ринку у спрощений спосіб.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову. В судовому засіданні просив долучити до матеріалів справи засвідчену копію реєстру вручення повідомлень про відмову від пролонгації на 2016 рік діючих договорів про надання місця для торгівлі на «Мироніському ринку» Київської регіон споживспілки та вручення нових договорів про надання місця для торгівлі на «Миронівському ринку» на 2016 рік, з посиланням на який доводив той факт, що і до закінчення строку договору повідомив відповідача про своє небажання продовжувати дію договору на новий строк.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували.

Заслухавши пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.01.2014 між підприємством споживчої кооперації «Миронівський ринок» Київської регіональної спілки споживчої кооперації (підприємство) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (підприємець) було укладено договір №246 про надання місця для торгівлі на «Миронівському ринку» Київської регіонспоживспілки.

Відповідно до п. 1.1 договору №246 підприємство надає, а підприємець отримує торгове місце під №210, загальною площею 30,50 кв.м на промисловому ринку за адресою: м. Миронівка, вул. 40-річчя Перемоги, 25. На торговому місці розміщується металевий контейнер підприємця, який є його власністю.

Згідно з п. 2.1. договору, торгове місце надається для здійснення роздрібної торгівлі. Торгове місце передається уповноваженим представником підприємства підприємцю за актом його приймання-передачі протягом 3-х днів з моменту укладання цього договору (п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору, торгове місце передається на такий термін: із 01.01.2014 по 31.12.2014.

Плата за торгове місце за 1 кв.м торгівельної площі складає 46 (сорок шість) гривень 00 коп. на місяць (п. 4.1. договору).

Пунктом 3.2. договору визначено, якщо жодна сторона в термін одного місяця до закінчення дії даного договору не заявить про намір його розірвання, даний договір продовжується на той же самий строк і на тих самих умовах, що були ним передбачені.

Згідно п. 7.1. договору по закінченню терміну дії договору підприємець зобовязаний протягом 5-ти днів повернути торгове місце підприємству або переукласти договір.

19.01.2016 позивачем направлено на адресу відповідача повідомлення, яким позивач заперечив проти користування відповідачем вищевказаними торгівельними місяцями та пролонгації вищевказаних договорів на новий строк.

Після отримання зазначеного повідомлення відповідач продовжив користування торговим місцем, вимогу про звільнення не виконав.

Враховуючи невиконання відповідачем умов договору, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою до відповідача про усунення перешкод у користуванні торгівельним місцем №210, загальною площею 30,5 м.кв на промисловому ринку за адресою: м. Миронівка, вул. 40-річчя Перемоги, 25, шляхом знесення торгівельного кіоску (контейнера).

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором. При цьому, згідно ст. 284 Господарського кодексу України, строк оренди є істотною умовою договору оренди. Згідно ч.2 ст.291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди передбачені також ст.764 Цивільного кодексу України, та нормою частини четвертої ст. 284 Господарського кодексу України.

У відповідності до зазначених норм, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Зі змісту вказаних правових норм випливає, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому такі заперечення мають бути висловлені ним протягом місяця після закінчення строку договору.

Згідно ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

В обґрунтування своїх вимог в позовній заяві позивачя посилався на те, що 19.01.2016 ним було направлено відповідачу повідомлення №52 від 19.01.2016 про припинення договору про надання місця для торгівлі на «Миронівському ринку» Київської регіонспоживспілки та зобовязання звільнити торгівельне місце.

Водночас, відповідно до п. 3.2 договору про надання місця для торгівлі, якщо жодна сторона в термін одного місяця до закінчення дії даного договору не заявить про намір розірвання, даний договір продовжується на той же самий строк і на тих самих умовах, що були ним передбачені.

Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Отже, судом вбачається законним, виправданим та можливим визначення сторонами в договорі умов, що прямо не суперечать актам законодавства але є необхідними для належного, зрозумілого для сторін, врегулювання їх взаємних прав та обовязків, що цілком відповідає вимогам розумності та справедливості. Це, зокрема, стосується повноважень сторін на визначення порядку продовження строку дії договору.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що торгове місце передається терміном з 01.01.2014 по 31.12.2014.

В позові позивачем зазначено, що строк дії договорів на 2015 рік було продовжено за мовчазною згодою сторін, тобто жодна із сторін не висловила заперечень проти продовження строку дії договору та, відповідно, строк дії договорів спливав 31.12.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи станом на 31.12.2015 року жодних повідомлень про припинення договорів оренди, їх зміну, позивачем на адресу відповідача не надсилалося, що, з огляду на приписи п. 3.2. договору оренди, дає суду підстави дійти висновку про те, що з 01.01.2016 року строк дії договору продовжився до 31.12.2016.

Посилання позивача на положення ст. 764 Цивільного кодексу України є безпідставним оскільки, положення цієї норми та порядок повідомлення про припинення договору застосовуються до випадків продовження користування майном після закінчення строку дії договору.

Встановивши, що такої події, як користування орендованим майном після закінчення строку дії договору, у звязку із продовженням строку дії договорів до 31.12.2016 року, в розглядуваній справі не настало, положення ст. 764 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин застосовуватися не повинні.

Таким чином, з 01.01.2016 року відповідач мав підставно вважати договір оренди такими, що діє до 31.12.2016 року, а тому повідомлення позивача №52 від 19.01.2016 про припинення договору про надання місця для торгівлі на «Миронівському ринку», що були направлені відповідачу 19.01.2016 не мають жодних юридичних наслідків, для визначення строку дії договору на 2016 рік, адже ці повідомлення були направлені вже після настання факту продовження строку дії вищевказаних договорів.

В судовому засіданні 06.04.2016 року представником позивача до матеріалів справи долучено засвідчену копію реєстру вручення повідомлень про відмову від пролонгації на 2016 рік діючих договорів про надання місця для торгівлі на «Мироніському ринку» Київської регіон споживспілки та вручення нових договорів про надання місця для торгівлі на «Миронівському ринку» на 2016 рік.

Зазначеним реєстром представник позивача обґрунтовував той факт, що окрім направлення повідомлення про припинення договору від 19.01.2016 року тобто після закінчення строку дії договору, позивачем було повідомлено відповідача про відмову від пролонгації договору і до спливу його строку, а саме 07.11.2015 року, що підтверджує дотримання ним положень п. 3.2. договору.

Відповідач в судовому засіданні повідомив, що підпис на восьмому аркуші наданого суду реєстру вірогідно належить йому але за що саме він поставив свій підпис він не знає, адже ані повідомлення про відмову від пролонгації договору на 2016 рік, ані новий договір про надання місця для торгівлі не отримував.

Надаючи належну юридичну оцінку доводам сторін в цій частині суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 33,34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно п. 2.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.11.2012 року подання письмових доказів, якщо їх не додано до позовної заяви чи до відзиву на неї, має здійснюватися: або з супровідним листом через канцелярію суду; або безпосередньо в судовому засіданні за резолюцією судді (із зазначенням про це в протоколі відповідного судового засідання, якщо про долучення доказів до справи стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі, заявлено усне клопотання) та з подальшою їх реєстрацією в канцелярії суду.

Як вже зазначалося, в судовому засіданні 06.04.2016 року представником позивача суду було надано засвідчену копію реєстру вручення повідомлень про відмову від пролонгації на 2016 рік діючих договорів про надання місця для торгівлі на «Мироніському ринку» Київської регіон споживспілки та вручення нових договорів про надання місця для торгівлі на «Миронівському ринку» на 2016 рік, яка, за твердженням представника підтверджує факт повідомлення відповідача про відмову від пролонгації договору на 2016 рік та вручення йому нового договору.

Зазначений доказ до позовної заяви не додавався, в позовній заяві жодних посилань на той факт, що відповідач повідомлявся про відмову від пролонгації договору до закінчення строку його дії договору, не викладено.

За змістом п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.11.2012 року будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Перевіряючи наданий суду реєстр вручення повідомлень про відмову від пролонгації на 2016 рік діючих договорів про надання місця для торгівлі на «Мироніському ринку» Київської регіон споживспілки та вручення нових договорів про надання місця для торгівлі на «Миронівському ринку» на 2016 рік на предмет його належності та допустимості суд приходить до висновку, що у якості доказу належного повідомлення відповідача про відмову від продовження дії договору на 2016 рік він прийматися не може з огляду на наступне.

Як вбачається з реєстру його складено на 8 аркушах щодо 169 учасника договірних відносин, в тому числі щодо відповідача (№п/п 157 щодо контейнеру № 210).

Назва документу «Реєстр вручення повідомлень про відмову від пролонгації на 2016 рік діючих договорів про надання місця для торгівлі на «Мироніському ринку» Київської регіон споживспілки та вручення нових договорів про надання місця для торгівлі на «Миронівському ринку» на 2016 рік» міститься лише на першому аркуші документу, коли як підпис відповідача міститься на восьмому за рахунком аркуші. Аркуші документу не пронумеровано.

Наведені обставини, у сукупності із запереченнями відповідача, який вказує, що жодного повідомлення не отримував, дають суду привід підставно сумніватися в тому, що підпис відповідача на восьмому аркуші безумовно підтверджує факт отримання ним повідомлення та тексту нового договору, назви яких містяться лише на першому аркуші реєстру.

Підстави сумніватися у належності та допустимості цього доказу ґрунтуються в тому числі і на доволі незрозумілій формі повідомлення учасників договірних відносин про відмову від пролонгації договору, адже за наявності оформленого у письмовій формі договору, підписаного обома сторонами, позивач не здійснив такого повідомлення персонально кожному учаснику, в тому числі відповідачу, у спосіб безпосереднього вручення повідомлення із проставлянням на другому екземплярі такого повідомлення підпису відповідача.

Наявність підпису відповідача на тексті такого повідомлення безумовно засвідчувало б факт, як його отримання так і факт обізнаності з його змістом.

Не може наданий суду реєстр сприйматися як належний та допустимий доказ і з тих підстав, що позивачем ані до позовної заяви, ані в перебігу розгляду справи не було надано самого тексту повідомлення та, можливо, тексту нового договору, тобто тих документів, що нібито було вручено відповідачу 07.11.2015 року під підпис у реєстрі.

Відсутність у матеріалах справи названих документів позбавляє суд можливості надати їм відповідну оцінку на предмет прийнятності та відповідності умовам договору, зокрема положенням п. 3.2. договору.

За таких обставин, копія наданого суду реєстру, за відсутності тексту повідомлення про відмову від пролонгації, є неналежним доказом, адже він не містить інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування у даній справі, що з огляду на те, що суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дає суду підстави дійти висновку про відмову в позові, тобто не зважати на цей доказ, як підтвердження вручення відповідачу повідомлення про відмову від пролонгації договору, зробленого до закінчення строку дії договору.

Представник позивача, залучаючи до матеріалів справи копію реєстру та не надавши тексту самого повідомлення, не повідомив суд про наявні у нього перешкоди для надання такого повідомлення, на підстави його ненадання одночасно із поданням позову, що, зважаючи на намагання суду, створити сторонам рівні умови у наведенні суду своїх доводів і міркувань, дотримуючись принципу змагальності сторін та неможливості ініціювання надання доказів в процесі розгляду справи з власної ініціативи суду, унеможливлювало відкладення розгляду справи з метою витребування тексту повідомлення.

За змістом п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.11.2012 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами

Зважаючи на недоведеність факту повідомлення відповідача про намір розірвати договір, як це передбачає п. 3.2. договору протягом місяця до закінчення строку дії договору, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 3.2. договору якщо жодна сторона в термін одного місяця до закінчення дії даного договору не заявить про намір його розірвання, даний договір продовжується на той же самий строк і на тих самих умовах, що були ним передбачені.

Керуючись положеннями ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони дійшли згоди, що договір буде продовжений саме за умови, що протягом місяця до закінчення строку дії договору жодна сторона не заявить про намір його розірвати.

Як вбачається з реєстру під порядковим номером 157 біля підпису відповідача наявна відмітка « 07.11.2015», що за твердженням позивача відповідає даті вручення відповідного повідомлення та нового договору.

Водночас, як вбачається зі змісту п. 3.2 договору відповідне повідомлення має бути зроблено протягом місяця до закінчення строку дії договору, що, з огляду на дату закінчення строку дії договору 31.12.2015 року, є свідченням недотримання зазначеного положення, в частині строків повідомлення відповідача.

В Постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» від 29.05.2013 № 12 викладено правову позицію відповідно до якої договір оренди можна вважати поновленим на новий строк у разі якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку не було заперечень орендодавця щодо поновлення договору на новий строк (абз. 2 п. 4.1. Постанови Пленуму).

Водночас, зазначена позиція сформульована на підставі правового аналізу положень 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Отже зазначена правова позиція ВГСУ не може визначати правові висновки суду по цій справі, адже в даному випадку, правові підстави, правовий механізм та процедура продовження строку дії договору на новий строк визначена самим договором (п. 3.2.), що, з огляду на приписи ст. 629 Цивільного кодексу України - договір є обов'язковим для виконання сторонами, вимагає від суду перевірки фактичних обставин справи саме в контексті дотримання сторонами положень договору, що можуть відрізнятися від норм законодавства.

В письмових поясненнях від 05.04.2016 року позивач зазначив, що сторонами не було дотримано п. 2.2. договору про складання акту приймання-передачі, на підставі чого позивач робить висновок, що розглядуваний договір № 246 від 02.01.2014 є неукладеними, а тому слід вважати, що між сторонами укладено договір оренди у спрощений спосіб та позивач вправі вимагати звільнення місць у будь-який час.

В обґрунтування зазначеної позиції посилається на приписи ст. 640 Цивільного кодексу України.

Надаючи цим доводам позивача належну юридичну оцінку суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Згідно п. 2.2. договору торгове місце передається уповноваженим представникам підприємства підприємцю за актом його приймання-передачі протягом 3-х днів з моменту укладення цього договору.

Позивач в письмових поясненнях посилається на той факт, що сторонами акт приймання передачі не складався.

Водночас, відповідач факту передачі майна у користування згідно договору, прийняття його у користування та здійснення користування ним впродовж строку дії договору не заперечував.

Цивільне законодавство не передбачає обовязкового складання акту приймання-передачі майна за договором оренди з метою підтвердження факту передачі майна у користування (окрім нерухомого майна) та враховуючи, що жодна із сторін самого факту передачі майна у користування не спростовує, відповідач, починаючи з січня 2014 року проводить оплату за користування торгівельним місцем, у суду відсутні підстави вважати договори 1,2 неукладеними.

З огляду на це доводи позивача про те, що між сторонами укладено договір у спрощений спосіб судом відхиляються, адже наявні матеріали справи засвідчують факт укладання договору, його реалізацію та виконання впродовж більше ніж 2 років, отже зазначені договори є такими, що породжують цивільні права та обовязки, визначені його умовами, а тому доводи позивача в цій частині висновків суду про відмову в задоволенні позову не спростовують.

Таким чином, враховуючи висновки суду про те, що договір № 246 від 02.01.2014 було автоматично пролонговано на той же самий строк (до 31.12.2016) і на тих самих умовах, що були ним передбачені, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог підприємства споживчої кооперації «Миронівський ринок» Київської регіональної спілки споживчої кооперації про усунення перешкод у користуванні торгівельним місцем №210, загальною площею 30,50 м.кв. на промисловому ринку за адресою: м. Миронівка, вул. 40-річчя Перемоги, 25, шляхом знесення торгівельного кіоску (контейнера).

Судовий збір, що сплачений позивачем при поданні позову у розмірі 1 378,00 грн. відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні 06.04.2016. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 11.04.2016.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Р.М. Колесник