ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р. Справа № 911/269/16

Розглянувши матеріалиссправи за позовом Бучанської міської ради

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 62560,00 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність № 04-08/770 від 18.03.2016 року);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність б/н від 27.05.2015 року); ОСОБА_1 (витяг з ЄДРПОУ № 21252345 від 29.09.2015 року).

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Бучанської міської ради до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 62 560,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.01.2016 року порушено провадження у справі № 911/269/16 та призначено справу до розгляду на 15.02.2016 року.

В судове засідання, яке відбулось 15.02.2016 року представник позивача не зявився, сторони вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 27.01.2016 року не виконали, позивач про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Розгляд справи відкладався до 10.03.2016 року.

09.03.2016 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло заперечення на позов б/н від 09.03.2016 року, яким останній просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судове засідання, яке відбулось 10.03.2016 року представник позивача не зявився, позивач вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 27.01.2016 року не виконав, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Розгляд справи відкладався до 21.03.2016 року.

18.03.2016 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання, яке відбулось 21.03.2016 року представник відповідача не зявився. Розгляд справи відкладався до 12.04.2016 року та було зобовязано позивача виконати вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 16.02.2016 року у справі № 911/269/16, а саме надати оригінали (для огляду) та копії (для залучення до матеріалів справи) доказів надіслання відповідачу листа № 0409/864 від 02.09.2015 року.

Також, ухвалою від 21.03.2016 року продовжено строк розгляду справи у відповідності до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

12.04.2016 року позивачем через канцелярію суду подано копії документів на виконання вимог ухвали суду від 21.03.2016 року

В судовому засіданні 12.04.2016 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, відповідач проти задоволення позову заперечував з підстав викладених в запереченні на позов, поданному 09.03.2016 року.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, позивач зазначає, що в період з 30.03.2015 року по 26.06.2015 року Державною фінансовою інспекцією в Київській області була проведена ревізія бюджету міста Буча та фінансово-господарської діяльності Бучанської міської ради за період з 01.09.2011 року по завершений місяць 2015 року, якою було встановлено недоотримання бюджетом міста Буча значної суми коштів, в тому числі несплата коштів пайової участі ФОП ОСОБА_1 у звязку із будівництвом аптеки з аптечним магазином по вул. Євгена Патона, 2-б в місті Буча Київської області.

Враховуючи надходження до Бучанської міської ради акту ревізії Державної фінансової інспекції в Київській області від 06.07.2015 року, з метою усунення виявлених в акті ревізії фактів недоотримання місцевим бюджетом міста Буча коштів пайової участі, Бучанською міською радою було надіслано ФОП ОСОБА_1 листа щодо необхідності укладення та підписання договору пайової участі.

Зокрема, згідно акту ревізії Державної фінансової інспекції в Київській області від 06.07.2015 року на підставі даних зустрічної звірки в Державній архітектурно-будівельній інспекції, встановлено, що на території м. Буча введено в експлуатацію аптеку з аптечним магазином по вул. Євгена Патона, 2-б у місті Буча Київської області, ФОП ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон), порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобовязаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті (ч. 2 ст. 40 Закону).

Позивач зазначає, що обєкт, який збудований та введений в експлуатацію відповідачем не підпадає до переліку обєктів визначених ст. 40 п. 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

На виконання ч. 1 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Бучанською міською радою було прийнято рішення від 29.03.2012 року № 609-23-УІ, згідно якого затверджено порядок сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча (далі - Порядок) та типовий договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Буча.

Відповідно до п. 1.1. Порядок визначення розміру пайової участі (внеску) замовників будівництва, його залучення та використання на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Буча розроблено відповідно до Цивільного Кодексу України, Земельного Кодексу України, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про регулювання містобудівної діяльності», а також Правил визначення вартості будівництва ДБН Д. 1.1-2000, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.08.2000 року №174.

Порядок діє на всій території міста Буча і є обовязковим для всіх замовників, незалежно від їх форми власності, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, інших організацій, незалежно від форми власності і відомчої підпорядкованості. ( п. 1.3 Порядку).

Відповідно до п. 3.1. Порядку замовник, який має намір здійснити будівництво обєкта містобудування у місті Буча, зобовязаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури.

Пунктом 3.2 зазначеного Порядку, передбачено, що пайова участь (внесок) замовника у розвитку інфраструктури м. Буча полягає у перерахуванні замовником до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію до міського бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Буча.

У звязку з чим, позивач зазначає, що відповідач відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку був зобовязаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом укладення договору з Бучанською міською радою та сплати коштів пайової участі до введення обєкту в експлуатацію.

Оскільки відповідач не виконав обовязку щодо укладення договору з Бучанською міською радою та сплати коштів пайової участі до введення обєкту в експлуатацію, 02.09.2015 року Бучанською міською радою був направлений лист № 04-09/864 на адресу відповідача щодо необхідності укладення договору, який залишений відповідачем без задоволення.

Позивач зазначає, що у відповідності до даних Державної архітектурно-будівельної інспекції та декларації про готовність обєкта до експлуатації № КС 64 від 23.06.2014 року, кошторисна вартість обєкта становить 625 600 грн. (щодо будівництва аптеки з аптечним магазином по вул. Євгена Патона, 2-б в м. Буча).

Відповідно до ч. 5 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і поза майданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Відповідно до п. 4.2. Порядку розмір пайової участі (внеску) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Буча визначається відповідно до п. 4.1. даного Порядку і становить у разі будівництва нежитлових будівель та споруд - 10% загально кошторисної вартості будівництва обєкту.

З огляду на вказане, позивачем визначена загальна сума пайового внеску, відповідно до розрахунку пайової участі, який здійснений КП «Бучабудзамовник» відповідно до наданих п.5.2. Порядку повноважень в сумі 62 560 грн.

Позивач зазначає, що не укладення відповідачем ОСОБА_4 про пайову участь та невиконання зобовязання, що прямо передбачені ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» спричинило Бучанській міській раді збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу) згідно з ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України в сумі 62 560 грн.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України відповідний обовязок відповідача звернутися до органу місцевого самоврядування для укладення договору пайової участі виник зі ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і невиконання такого обовязку завдало позивачу збитки, які підлягають відшкодуванню згідно зі ст. ст. 22, 623 Цивільного кодексу України.

У звязку з неприйняттям відповідачем участі у створені і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту та несплатою коштів пайової участі, порушуються права та інтереси територіальної громади міста Буча. У звязку з чим, Бучанська міська рада звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь місцевого бюджету міста Буча збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі 62 560 грн.

В ході розгляду спору відповідач проти позову заперечував, зазначив, що відповідно до п.5 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування, який є підставою для сплати пайового внеску у визначеному в ньому розмірі та строки. Таким чином, відповідач стверджує, що єдиною підставою для сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту є договір, що також визначено і Порядком сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча, затвердженим рішенням Бучанської міської ради Київської області №609-23 від 29.03.2012 року.

Однак, відповідач зазначає, що між позивачем та відповідачем договір про пайову участь не укладався, і у позивача відсутні підстави вимагати укладення такого договору, оскільки обєкт будівництва введений в експлуатацію.

Зокрема, 23.06.2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області було зареєстровано декларацію про готовність вищезгаданого обєкта будівництва відповідача.

Крім того, відповідач зазначає, що наданий позивачем розрахунок величини пайової участі не обґрунтований, оскільки складений без врахування норми ч. 5 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Також, відповідач в заперечення позову посилається на відсутність складу цивільного правопорушення, відтак і підстав для стягнення збитків.

Відповідач зазначає, що відповідно до листа-розяснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №23-11/6294/0/6-11 від 22 липня 2011 року «Про пайову участь забудовників у створенні та розвитку інфраструктури населених пунктів», орган місцевого самоврядування або його виконавчий комітет, який наділений відповідними повноваженнями, відповідно до встановленого згідно з Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту у своєму рішенні щодо надання замовнику будівництва містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, що перебуває у володінні чи користуванні такого Замовника, або у рішенні про відведення Замовнику будівництва відповідної земельної ділянки під забудову, в обовязковому порядку обумовлює питання відносно зобовязань такого замовника щодо пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту.

Як визначено ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»:

1. Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

2. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

3. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

4. До пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва:

1) об'єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;

2) будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення;

3) будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла;

4) індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках;

5) об'єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів;

6) об'єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об'єктів соціальної інфраструктури;

7) об'єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;

8) об'єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів.

5. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта не визначена згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

6. Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати:

1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для нежитлових будівель та споруд;

2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для житлових будинків.

7. Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п'ятою статті 30 цього Закону.

8. Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об'єкта, з техніко-економічними показниками.

9. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін.

Невід'ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

10. Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Таким чином, ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, яка діяла як на момент введення обєкта в експлуатацію, так і на момент звернення позивача до суду) визначено зобовязання Замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті), що має відбуватись згідно з Порядком залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, затвердженим органом місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Інших прямо визначених зобовязань Замовника відповідна стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не містить.

З норми ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вбачається, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури, величина якої визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури, який визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь).

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: розмір пайової участі; строк (графік) сплати пайової участі; відповідальність сторін. Невід'ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Таким чином, величина та необхідність сплати коштів пайової участі встановлюється в договорі, який і породжує безпосередні зобовязання зі сплати коштів пайової участі з визначенням розміру та строків сплати.

Також, п. 5.1. Порядку сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча, затвердженого рішення Бучанської міської ради від 29.03.2012 року № 609-23-УІ визначено, що пайовий внесок сплачується на підставі ОСОБА_4 про пайову участь.

Відповідні положення ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» про порядок використання вихідних даних для визначення величини пайової участі (з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта чи на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності), стосується визначення величини пайової участі для укладення відповідного договору.

Також, з огляду на зміст ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» необхідно розрізняти поняття величина та розмір пайової участі. Зокрема, розмір встановлюється органом місцевого самоврядування у відповідному відсотковому відношенні в межах встановлених граничних розмірів (за рішенням ради може бути меншим від граничного розміру). Величина ж пайового внеску являє собою, обраховану з врахуванням встановленого розміру, тобто відсоткового відношення вартості будівництва, певну суму, яка встановлюється в договорі і підлягає сплаті.

Таким чином, орган місцевого самоврядування визначає лише розмір пайового внеску, при цьому, підстав та повноважень визначення величини пайової участі органом місцевого самоврядування в односторонньому порядку та інакше, як з метою укладення ОСОБА_4 пайової участі, відповідна норма ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не містить.

Згідно з п. 5.1 Порядку сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча, затвердженого рішення Бучанської міської ради від 29.03.2012 року № 609-23-УІ, передбачено, що пайовий внесок сплачується на підставі ОСОБА_4 про пайову участь замовника у розвитку інфраструктури м. Буча, що укладається між замовником будівництва і Бучанською міською радою в період видачі відділом містобудування та архітектури Бучанської міської ради містобудівних умов та обмежень щодо забудови земельної ділянки.

Частина 2 відповідного п. 5.1 Порядку передбачає, що у випадку, якщо містобудівні умови та обмеження видані до прийняття даного рішення, договір укладається на будь-якій стадії будівництва, в тому числі після введення обєкту в експлуатацію.

Позивачем не надано суду пояснень дотримання листа-розяснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №23-11/6294/0/6-11 від 22.07.2011 року «Про пайову участь забудовників у створенні та розвитку інфраструктури населених пунктів», а саме обумовлення питання відносно зобовязань замовника будівництва щодо пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту у відповідних рішеннях щодо надання замовнику будівництва містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, або у рішенні про відведення Замовнику будівництва відповідної земельної ділянки під забудову.

Як передбачено ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

В сфері господарських відносин згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначено склад та розмір відшкодування збитків, зокрема, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду.

Сторони господарського зобов'язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов'язання чи строків порушення зобов'язання сторонами. Не допускається погодження між сторонами зобов'язання щодо обмеження їх відповідальності, якщо розмір відповідальності для певного виду зобов'язань визначений законом.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправна поведінка, тобто дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки), наявність та розмір понесених збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Терміном «збитки» позначаються наслідки правопорушення, які виражаються у зменшенні майнової сфери потерпілого у результаті порушення належного йому права або блага. Протиправною поведінкою (дією або бездіяльністю) є будь-яка поведінка, яка суперечить правовим нормам. Причинний зв'язок - це відповідний об'єктивно існуючий зв'язок між явищами, при якому одне явище, яке передує, при відповідних умовах породжує, викликає інше явище - наступне. Відповідальність за заподіяні протиправною поведінкою збитки виникає при наявності вини особи, що заподіяла збитки.

Таким чином, наведені норми законодавства повязують відшкодування збитків з порушенням учасником господарських (цивільних) відносин відповідного зобовязання, що потягло негативні наслідки для іншого учасника таких правовідносин.

В позові зазначається, що відповідач порушив визначені ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зобовязання, що полягає в неукладенні договору пайової участі, що потягло за собою несплату відповідачем коштів пайової участі, від так і недоотримання позивачем відповідних надходжень до місцевого бюджету.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Згідно з приписами частини третьої статті 184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 208 Цивільного кодексу України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 Цивільного кодексу України.

Частина перша статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту статей 6, 627 Цивільного кодексу України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з приписами частини першої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містить вказівку на необхідність укладення між сторонами договору пайової участі до прийняття обєкту в експлуатацію.

Матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами ОСОБА_4 пайової участі до введення обєкту в експлуатацію, чи своєчасного вирішення відповідного переддоговірного спору. Однак вбачається, що Декларація про готовність об'єкта до експлуатації була прийнята Інспекцією без жодних зауважень (зокрема, щодо відсутності ОСОБА_4 пайової участі або необхідності його укладання).

Відсутність будь-яких зауважень з боку Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю при наданні вказаних документів має суттєве значення, оскільки відповідно до положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», саме на цей орган покладається обов'язок здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль.

Так, згідно п. 1, 2 ст. 41 вказаного Закону, державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частина 2 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 р. N 553 (далі - Порядок) встановлює, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за дотриманням, зокрема, вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації, будівельних норм, державних стандартів і правил, технічних умов, інших нормативних документів під час виконання підготовчих і будівельних робіт, архітектурних, інженерно-технічних і конструктивних рішень, застосування будівельної продукції, виконавчої документації, інших вимог, установлених законодавством.

Відповідно до ч. 17 Порядку, у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, посадовою особою інспекції складається відповідний акт та протокол разом з приписом усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил або приписом про зупинення підготовчих та будівельних робіт.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази виявлення будь-яких порушень, при планових або позапланових перевірках Інспекції, що також вбачається зі змісту Декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Вищенаведене свідчить про відсутність контролю уповноваженої особи позивача за виконанням відповідачем ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Звернення позивача до відповідача з листами, в яких вказувалося на необхідність укласти Договір пайової участі відбулося вже після прийняття об'єкту в експлуатацію, декларація про готовність об'єкту до експлуатації була зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю до звернення позивача.

Крім того, ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює обов'язок взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту виключно замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті.

Разом з цим, ч. 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

З вищенаведеного вбачається відсутність обов'язку відповідача укладати Договір пайової участі у встановленому Законом порядку, оскільки будівництво об'єкту є завершеним та об'єкт прийнятий в експлуатацію відповідно до вимог законодавства.

Аналогічна позиція викладена в Постановах Вищого господарського суду України під час перегляду в касаційному порядку рішень з аналогічних спорів у справах, зокрема, від 02.12.2014 року №925/1305/14, від 19.11.2012 року № 5010/240/2012-22/9, від 17.07.2013 року № 5010/1650/2012-6/31, від 03.12.2014 року № 909/790/14.

Враховуючи, що позивач звернувся до відповідача з вимогою про укладення ОСОБА_4 про пайову участь після реєстрації Декларації про готовність обєкта до експлуатації, в той час, коли відповідач вже не був замовником будівництва, вимога про укладення ОСОБА_4 пайової участі є безпідставною.

Таким чином, прийняття або неприйняття пропозиції позивача щодо укладення договору у даному випадку не є обов'язком відповідача, а відтак відмова останнього від підписання договору пайової участі після завершення відповідного будівництва не суперечить нормам чинного законодавства.

Пунктом 6.10 Порядку сплати пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Буча, затвердженого рішення Бучанської міської ради від 29.03.2012 року № 609-23-УІ передбачено, що у випадку не укладення ОСОБА_4 про пайову участь замовників у розвитку інфраструктури м. Буча, які до умов даного Порядку повинні сплачувати пайовий внесок, виконавчому комітету надано дозвіл на оформлення відповідної правової документації на обєкти нерухомого майна після укладання відповідного ОСОБА_4 і сплати пайової участі.

Таким чином, відповідним п. 6.10 Порядку передбачено правові наслідки недотримання Забудовником відповідного обовязку щодо пайової участі у вигляді неоформлення залежної від органу місцевого самоврядування документації.

З наданих позивачем пояснень та доказів вбачається вжиття передбачених п. 6.10 Порядку заходів спонукання до укладення ОСОБА_4 пайової участі (невидача довідки про зміну адреси). Однак, відповідні обставини не впливають на результат вирішення даного спору про стягнення збитків, виходячи з фактичних обставин справи на момент звернення до суду.

З огляду на Постанову Верховного Суду України від 09.12.2014 року № 5023/4983/12/3-188гс14, якою підтримано постанову Вищого господарського суду від 11.06.2014 року № 5023/4983/12, згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За вказаних обставин пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі, якщо б відповідачем не було порушено його прав.

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов'язання.

Таким чином позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

З огляду на встановлені судом обставини, неукладення Забудовником ОСОБА_4 пайової участі після введення обєкта в експлуатацію, як встановлено судом, не є порушенням відповідної норми ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тому не може призвести до негативних наслідків. Крім того, органом місцевого самоврядування своєчасно не вжито всіх можливих і залежних від нього заходів залучення забудовника до пайової участі.

Також, з огляду на норму ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль покладається на Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю, зокрема, і щодо пайової участі (в сукупності визначених ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дій), крім того, ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не визначає безумовного обовязку, порядку та строків сплати пайового внеску, тому висновки акту ревізії Державної фінансової інспекції в Київській області про недоотримання бюджетом коштів пайової участі не засвідчують факту порушення зобовязання відповідачем.

Таким чином, за наслідками розгляду спору позивачем не обґрунтовано та не доведено факту порушення відповідачем вимог законодавства, що сталось саме внаслідок винних дій відповідача, які призвели до заявлених збитків у вигляді неодержаного доходу. Також, між не укладенням договору та неотриманням коштів пайового внеску відсутній безпосередній причинний звязок, оскільки саме по собі укладення договору не гарантує сплату пайового внеску, в разі ж укладення відповідного договору, несплата пайового внеску є заборгованістю, а не збитками.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, відповідачем не обґрунтовано та не доведено наявності всіх елементів господарського (цивільного) правопорушення, які необхідні для встановлення факту завдання збитків та підставою для їх відшкодування, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені та не обґрунтовані, відповідачем заперечені та спростовані, тому не підлягають задоволенню.

Щодо поданої позивачем в матеріалах справи заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, відповідна заява була відхилена судом як необґрунтована з огляду на ст. 66 Господарського процесуального кодексу України та п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову». Крім того, за наслідками розгляду спору викладені в позові обставини не підтвердились.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 13.04.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін