ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р. Справа № 914/2210/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І.

ОСОБА_1

при секретарі Кобзар О.В.

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників України, м.Вишневе, вх. №01-05/812/16 від 16.02.2016 року та Публічного акціонерного товариства Банк Київська Русь, м.Київ, вих. № 1037/16 від 18.02.2016 року, вх. № 01-0-05/1004/16 від 01.03.2016 року

на рішення господарського суду Львівської області від 20.01.2016 року

у справі № 914/2210/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства Банк Київська Русь, м.Київ

до відповідача: ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників України, м.Вишневе

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство Радикал Банк, Київська область, Києво-Святошинський район, с.Петропавлівська Борщагівка

про: зобовязання повернути в натурі у власність нежитлову будівлю та визнання права власності.

За участю представників сторін:

від позивача: представники зявились;

від відповідача: ОСОБА_3-представник на підставі довіреності № б/н від 26.08.2015 року;

від третьої особи: не зявився;

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Львівської області від 20.01.2016 року у справі №914/2210/15 (головуючий суддя Фартушок Т.Б., судді Пазичев В.М., Сухович Ю.О. ) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Банк Київська Русь, до відповідача ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Публічного акціонерного товариства Радикал Банк, про зобовязання повернути в натурі у власність нежитлову будівлю та визнання права власності задоволено частково. Зобовязано ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників України повернути в натурі у власність Публічному акціонерному товариству Банк Київська Русь нежитлову будівлю під літерою В-1 загальною площею 364,6 кв.м, що знаходиться за адресою Львівська обл., вул. Городоцька, 214. В задоволенні решти позовних вимог-відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Львівської області від 20.01.2016 року у справі №914/2210/15, ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників України (відповідач) та Публічне акціонерне товариство Банк Київська Русь (позивач) подали апеляційні скарги.

Зокрема, апелянт (позивач- Публічне акціонерне товариство Банк Київська Русь) в апеляційній скарзі посилається на те, що не зважаючи на введення в банку тимчасової адміністрації, 20.03.2015 року між ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» в особі Голови Правління ОСОБА_4 та ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників України укладено Договір купівлі - продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 313, відповідно до якого Банк передав (продав) у власність Покупцю нежитлову будівлю під літерою «В-1» загальною площею 364,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Городоцька, будинок 214.

Внесення запису про державну реєстрацію №9111179 внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію, індексний №20140553 від 20.03.2015 року час 01:07:34 приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_5 є підтвердженням держаної реєстрації права власності на обєкт спірного майна, що знаходиться за адресою, м. Львів вул. Городоцька, будинок 214 під літерою «В-1» за ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників, тому вимога про скасування запису про проведення державної реєстрації є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Натомість, судом першої інстанції встановлено лише нікчемність укладеного сторонами у справі Договору купівлі - продажу від 20.03.2015, №313 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 предметом якого є спірне нежитлове приміщення, але не в повній мірі застосовано наслідки нікчемного правочину.

Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оскільки, під час вирішення судового спору, відповідач - ОСОБА_2 міжнародних перевізників не визнали право власності на спірне майно, суд першої інстанції на думку апелянта повинен був застосувати ст. 392 ЦК України у прямому її розумінні та визнати за ПАТ «Банк «Київська Русь» право власності на нежитлову будівлю під літерою «В-1» загальною площею 364,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Городоцька, будинок 214.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 20.01.2016 р. у справі №914/2210/15 в частині вимог, у задоволенні яких було відмовлено, та задовольнити позом в повному обсязі.

Апелянт (відповідач- Асоціація міжнародних автомобільних перевізників України ) в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що на початку доби 20.03.2015 р. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 посвідчила та зареєструвала в реєстрі за № 313 договір купівлі-продажу, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» (продавець) та АсМАП України (покупець), за умовами якого продавець передав (продав) у власність покупцю нежитлову будівлю під літерою «В-1», що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Городоцька, буд. 214, а покупець прийняв (купив) її і сплатив належну ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі. Таким чином, договір купівлі-продажу оформлявся та фактично підписувався 19.03.2015 року, а ОСОБА_4 діяв у межах повноважень та був зазначений у реєстрі як уповноважена особа. Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості. Отже, з урахуванням вимог частини третьої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» відомості, внесені до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців 23 березня 2015 року про те, що керівником та підписантом ПАТ «Банк «Київська Русь» є ОСОБА_6, не можуть бути використані в спорі з АсМАП України.

У частині першій статті 34 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб (в редакції від 02.03.2015) визначено, що ОСОБА_7 розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. 19.03.2015 року виконавча дирекція ОСОБА_7 гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», згідно з яким вирішила, зокрема, забезпечити розміщення інформації про запровадження у ПАТ «Банк «Київська Русь» тимчасової адміністрації на офіційній сторінці ОСОБА_7 гарантування вкладів фізичних осіб в мережі Інтернет та у газетах «Урядовий курєр» або «Голос України». В момент укладення та нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу на сторінці Офіційного Інтернет-представництва Національного банку України не було інформації про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних, в офіційних друкованих виданнях - газетах «Урядовий курєр» та/або «Голос України» та на офіційній сторінці ОСОБА_7 в мережі Інтернет не було інформації про запровадження у ПАТ «Банк «Київська Русь» тимчасової адміністрації (в матеріалах справи наявні газета «Урядовий курєр» № 51 (5425) від 20.03.2015 та газета «Голос України» № 54 (6058) від 26.03.2015).

Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи вимогу позивача про застосування наслідків нікчемного правочину, залишив поза увагою, що за приписами частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до пункту 2.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису частини першої статті 58 ГПК, бути обєднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення в натурі неможливе). В разі заявлення вимоги про повернення одержаного за правочином відповідач має право подати зустрічний позов (стаття 60 ГПК) про витребування належного йому майна або відшкодування вартості останнього. Якщо такий позов не подано, господарський суд з огляду на припис частини пятої статті 216 ЦК України та з урахуванням конкретних обставин справи може з власної ініціативи застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину також і щодо позивача.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 20.01.2016 р. у справі №914/2210/15 та прийняти нове рішення яким відмовити у позові повністю.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2016р. справу №914/2210/15 призначено судді-доповідачу ОСОБА_8 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Скрипчук О.С. та Марку Р.І..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.02.2016 р. подані скаржником- Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 22.03.2016 р..

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2016р. справу №914/2210/15 призначено судді-доповідачу ОСОБА_8 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Скрипчук О.С. та Марку Р.І..

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 14.03.2016 р. поновлено пропущений строк на подання апеляційної скарги, подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття та доєднання апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Банк Київська Русь до апеляційного провадження по справі №914/2210/15 розгляд якої призначено на 22.03.2016 року.

Ухвалою суду від 22.03.2016 року, клопотання ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників України, про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Клопотання Публічного акціонерного товариства Банк Київська Русь, про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено частково. Розгляд апеляційної скарги було відкладено на 05.04.16 р. в режимі відеоконференції та доручено Киівському апеляційному господарському суді забезпечити проведення судового засідання у справі № 914/2210/15 в режимі відеоконференції та відкладено розгляд справи на 05.04.2016 року.

Представникам сторін розяснено їх права та обовязки згідно ст.22 ГПК України.

В судове засідання 05.04.2016 року яке проводиться в режимі відеоконференції у Київського апеляційного господарського суду зявились представники апелянта (Публічного акціонерного товариства Банк Київська Русь), подану ними апеляційну скаргу підтримали з підстав викладених у ній, надали усні пояснення по суті спору.

Представник апелянта (ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників України) в судове засідання 05.04.2016 року зявився, подану ним апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, проти апеляційної скарги відповідача заперечив. Окрім того, надав усні пояснення по суті спору.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача в судове засідання 05.04.2016 року не зявився, причин неявки суду не довів, хоч був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно із п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Окрім того, враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обовязковою, а також достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги по суті, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 20.03.2015р. ПАТ Банк Київська Русь (продавець) уклало з ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників України (покупець) Договір купівліпродажу нежитлової будівлі під літ. В-1 загальною площею 364,6 кв.м, що знаходиться за адресою: Львівська область, м.Львів, вул.Городоцька, 214.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за №313.

Згідно п.1 Договору, продавець передав (продав) у власність покупцю нежитлову будівлю, а покупець прийняв (купив) її і сплатив належну ціну відповідно до умов, що визначені в Договорі. Нежитлова будівля на момент її продажу належала позивачу на праві власності відповідно до документів, перелік яких зазначено у п.2 Договору. Відповідно до п.4 Договору продаж здійснено Сторонами за 3346600 грн. шляхом відступлення права вимоги частини грошових коштів в сумі 3346600 грн. за договором Банківського вкладу (депозиту) №4683/х4, укладеного 15.10.2002р. між Сторонами у справі; підписання Договору свідчить про отримання грошових коштів продавцем та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру до покупця.

Згідно п.9 Договору, на момент підписання Договору нежитлова будівля вільна; продавець передав її покупцю до підписання Договору, про що складено Акт прийому передачі нежитлової будівлі від 19.03.2015р. №2. Згідно із цим актом позивач, відповідно до умов Договору купівлі продажу нерухомого майна, посвідченого ОСОБА_5, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 19.03.2015р. за реєстровим №313, передав, а відповідач прийняв у власність нерухоме майно нежитлову будівлю під літ. Б-1 загальною площею 364,6кв.м, що знаходиться за адресою: Львівська область, м.Львів, вул. Городоцька, 214, яке належало позивачу на підставі ОСОБА_4 державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3229485, виданого 15.10.2013р. Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1; вказаним Актом встановлено, що покупець сплатив вартість відчужуваного об'єкту Нерухомого майна відповідно до Договору; вказаний Акт складено повноваженими представниками та завірено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

19.03.2015р. на підставі постанови Правління НБУ від 19.03.2015р. №190 Про віднесення ПАТ Банк Київська Русь до категорії неплатоспроможних виконавчою дирекцією ОСОБА_7 гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №61 Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ Банк Київська Русь.

Відповідно до п.п.1, 2 зазначеного в абзаці вище рішення №61, розпочато з 20.03.2015р. процедуру виведення ПАТ Банк Київська Русь з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації по 19.06.2015р. Рішенням виконавчої дирекції ОСОБА_7 гарантування вкладів фізичних осіб від 15.06.2015р. №116 продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ Банк Київська Русь по 19.07.2015р..

Згідно п.п.3, 4 рішення №61 від 19.03.2015р., призначено уповноваженою особою ОСОБА_7 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ Банк Київська Русь провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_6; уповноваженій особі ОСОБА_7 приступити до виконання обовязків 20.03.2015р. відповідно до розділу VII Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції ОСОБА_7 гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012р. №2.

Листом від 15.05.2015р. вих..№3974/16 позивач (уповноважена особа ОСОБА_7 гарантування вкладів фізичних осіб) повідомив відповідача про нікчемність укладеного із ним Договору, просив не вживати будь-яких дій, спрямованих на відчуження нежитлової будівлі, а також в строк до 20.05.2015р. погодити із позивачем порядок застосування наслідків нікчемності Договору. У відповіді від 02.06.2015 року вих. №1/16/1096п відповідач зазначив, що угоди, зазначені у листах позивача, вчинені в межах, спосіб та порядок, що встановлені чинним законодавством України.

30.06.2015р. о 18:25 год. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_9 зареєстровано іпотеку ПАТ Радикал Банк на Нежитлову будівлю під літ.В-1, яка розташована за адресою: Львівська область, м.Львів, вул.Городоцька, буд.214 на підставі Договору іпотеки від 30.06.2015р. №913, укладеного між ПАТ Радикал Банк та ОСОБА_2 міжнародних перевізників України.

Рішенням виконавчої дирекції ОСОБА_7 гарантування вкладів фізичних осіб від 17.07.2015р. №138 вирішено припинити здійснення тимчасової адміністрації Позивача з 17.07.2015р. та розпочати процедуру його ліквідації відповідно до Плану врегулювання з 17.07.2015р.

Суд першої інстанції підставно визначив, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 05.08.2015 р. №41764153, 20.03.2015 р. о 00:42год. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу від 20.03.2015р. №313 за ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників України зареєстровано право власності на нежитлову будівлю під літ. В-1 загальною площею 364,6 м. кв., яка розташована за адресою: Львівська область, м. Львів, вул.Городоцька, 214.

Сторонами не заперечувалось, що станом на вказану дату у ЄДРЮО та ФОП містились відомості про уповноважену особу ОСОБА_4, а відомості про введення тимчасової адміністрації Позивачем внесено до ЄДРЮО та ФОП було внесено лише 23.03.2015р.. Покупець посилається на свою необізнаність про введення тимчасової адміністрації на дату укладення спірного договору, оскільки станом на 20.03.2015р. в офіційних джерелах були відсутні відомості про запровадження тимчасової адміністрації, а таке обмеження було опубліковане ОСОБА_7 гарантування вкладів фізичних осіб від 23.03.2015р. вих.№21-8321/15 та у газеті Голос України №54 (6058) від 26.03.2015р.

Суд першої інстанції правильно застосував до спірних відносин норму ч. 1 ст. 36 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, згідно із якою саме з дня призначення уповноваженої особи ОСОБА_7 призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа ОСОБА_7 від імені ОСОБА_7 набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Частиною 3 ст.36 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб встановлено, що правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи ОСОБА_7, є нікчемними.

Договір купівліпродажу нерухомого майна від 20.03.2015р. зі сторони ПАТ Банк Київська Русь підписаний керівником ОСОБА_4 А відповідно до рішення від 19.03.2015р. №61 Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ Банк Київська Русь уповноваженою особою ОСОБА_7 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ Банк Київська Русь з 20.03.2015р. призначено ОСОБА_6. Стверджувана необізнаність покупця із запровадженням тимчасової адміністрації в світлі імперативних приписів ч.3 ст. 36 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб щодо нікчемності таких угод правового значення не має, оскільки відповідні наслідки настають не залежно від обізнаності сторони договору , а лише в силу самого факту укладення договору після запровадження тимчасової адміністрації.

Окрім того, рішенням Господарського суду м. Києва від 08.09.2015р. у справі №910/16651/15 встановлено, що станом на 20.03.2015р., Голова правління ПАТ Банк Київська Русь ОСОБА_4 не мав повноважень на підписання будь-яких угод від імені ПАТ Банк Київська Русь. Крім того, зазначені вище обставини щодо запровадження у Позивача з 20.03.2015р. тимчасової адміністрації згідно рішення від 19.03.2015р. №61, призначення уповноваженою особою з 20.03.2015р. ОСОБА_6, відсутність повноважень на підписання будь-яких угод від імені банку з 20.03.2015р. у ОСОБА_4 встановлені рішенням Господарського суду Львівської області від 02.10.2015р. у справі №914/2211/15 за позовом Публічного акціонерного товариства Банк Київська русь до відповідача ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Публічного акціонерного товариства Радикал Банк про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Тобто у справі, де брали участь ті ж самі сторони та третя особа, де позов заявлено з тих же підстав та предмет позову є схожим, різниться лише іншими реквізитами укладеного договору, проте, також від 20.03.2015р. Відтак, у рішенні Господарського суду Львівської області від 02.10.2015р. у справі №914/2211/15 викладена аналогічна правова позиція. Рішення Господарського суду Львівської області від 02.10.2015р. у справі №914/2211/15 залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.01.2016р. у справі №914/2211/15, а відтак, набрало законної сили. Приписами частини третьої статті 35 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відтак, відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Проте, наведене не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

З врахуванням цього, суд першої інстанції підставно констатував нікчемність договору.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України).

Згідно із п.п.2.5, 2.5.1, 2.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину; правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших; слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін; тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису ч.1 статті 58 ГПК України, бути об'єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе); в разі заявлення вимоги про повернення одержаного за правочином відповідач має право подати зустрічний позов (стаття 60 ГПК України) про витребування належного йому майна або відшкодування вартості останнього; якщо такий позов не подано, господарський суд з огляду на припис частини п'ятої статті 216 ЦК України та з урахуванням конкретних обставин справи може з власної ініціативи застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину також і щодо позивача. Покликання скаржника на необхідність повернення йому ціни продажу приміщення не заслуговує на увагу враховуючи, що такої зустрічної вимоги ним не заявлялось, а окрім того, розрахунок проводився не шляхом сплати коштів, а шляхом зарахування права вимоги покупця на кошти, розміщені на депозитному рахунку.

Згідно ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Вітак, суд першої інстанції підставно задовольнив позовну вимогу про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом повернення в натурі у власність ПАТ Банк Київська Русь нежитлової будівлі під літ. В-1 загальною площею 364,6 кв.м, що знаходиться за адресою Львівська обл., м.Львів, вул.Городоцька, 214.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобовязальних відносинах, що кореспондується із ст. 15 ЦК України, згідно із якою кожна особа має право на захист свого права, але лише у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Відмовляючи у позові в цій частині суд першої інстанції підставно покликався на помилкове обрання позивачем способу захисту права, яке підлягає захисту та фактично було захищено із використанням інших способів. Сам факт утримання відповідачем майна на підставі оскаржуваного договору не надає підстав для застосування такого способу захисту. Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права (постанова Верховного Суду України від 23.12.2014р. у справі № 3-191гс14), у той час як норма ст. 388 ЦК України підлягає застосуванню у речово-правових відносинах. У разі якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна може предявити позов про визнання його права власності відповідно до ст.392 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 07.11.2012 р. у справі №6-107цс12). Отже, реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобовязального характеру, за умови якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору).

Відповідно до п.2.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними судове рішення про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи про витребування майна з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстровано право власності на майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає такій реєстрації, за позивачем (стаття 19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень) (аналогічна правова позиція Вищого господарського суду України зазначена також у постанові від 11.08.2015р. у справі №922/3622/13). У постанові пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними наведене вище конкретизовано та зазначено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відтак, беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Львівської області від 20.01.2016 р. у справі № 914/2210/15 прийняте на підставі матеріалів справи, у відповідності до норм матеріального та процесуального права, посилання скаржників, викладені ними в апеляційних скаргах, висновків господарського суду Львівської області не спростовують, а відтак, не визнаються такими, що можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Львівський апеляційний господарський суд , -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційні скарги ОСОБА_2 міжнародних автомобільних перевізників України, м.Вишневе, вх. №01-05/812/16 від 16.02.2016 року та Публічного акціонерного товариства Банк Київська Русь, м.Київ, вих. № 1037/16 від 18.02.2016 року, вх. № 01-0-05/1004/16 від 01.03.2016 року- залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 25.01.2016 року у справі № 907/929/15 без змін.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

3.Матеріали справи скеровуються до господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 06.04.2016 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

Суддя Марко Р.І.

Суддя Скрипчук О.С.