КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р. Справа№ 910/32368/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін

від позивача: Платовський О.В. - директор;

від відповідача: Соколова В.А. - представник за дов. №08/11316 від 05.02.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "Госпкомобслуговування"

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2016 року

у справі № 910/32368/15 (суддя: Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕКТОР ЛТД"

до Комунального підприємства "Госпкомобслуговування"

про стягнення 43 858,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕКТОР ЛТД" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Госпкомобслуговування" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 43858,50 грн за договором підряду № с1-2014/п від 11.06.2014 року.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору підряду № с1-2012/п від 11.06.2014 року в частині повної та своєчасної оплати за виконані позивачем роботи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2016 року у справі № 910/32368/15 позов задоволено повністю. Стягнуто з Комунального підприємства "Госпкомобслуговування" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕКТОР ЛТД" 43858,50 грн заборгованості та 1218,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство "Госпкомобслуговування" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2016 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Так, скаржник наголошує на тому, що наданий до суду доказ у вигляді акту №с1-2014/01 від 18.12.2014 року здачі приймання виконаних робіт згідно договору №с1-2014/п від 19.06.2014 року є неналежним та недопустимим, оскільки відносини між сторонами врегульовані договором підряду за №с1-2014/п від 11.06.2014 року.

Також, скаржник вказав, що згідно акту від 25.08.2015 року за №45 перевірки додержання (виконання) вимог законодавства у сферах пожежної і техногенної безпеки, цивільного захисту, контролю за діяльністю аварійно - рятувальних служб, обладнання систем протипожежного захисту не відповідають чинним нормативно-правовим актам, отже, відомості, зазначені в Акті № СІ-2014/01 здачі - приймання виконаних робіт згідно договору №С1-2014/п від 19.06.2014 року складеного 18.12.2014 року не відповідаю дійсним обставинам справи. На виконання спірного договору з відновлення роботи системи пожежної сигналізації встановлено тільки 166 пожежних димових сповіщувачів замість 240.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 року прийнято апеляційну скаргу Комунального підприємства "Госпкомобслуговування" до провадження.

У судовому засіданні 12.04.2016 року представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу та судовому засіданні 12.04.2016 року представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2016 року по справі №910/32368/15 залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Комунального підприємства "Госпкомобслуговування" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 11.06.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕКТОР ЛТД" (виконавець) та Комунальним підприємством "Госпкомобслуговування" (замовник) було укладено договір підряду № с1-2014/п (далі - договір),за умовами якого, замовник доручає, а виконавець зобов'язується власними силами виконати відновлювальні роботи системи пожежної сигналізації в комплексі адмінбудинків за адресою вул. Хрещатик, 3; вул. Б. Хмельницького, 6а, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи.

Згідно з п. 2.1 договору, вартість робіт складає 87717,34 грн без ПДВ.

Відповідно до п. 2.3 договору, розрахунки за даним договором здійснюються шляхом передоплати у розмірі 50% від вартості робіт, що складає 43 858,5 грн.

Положеннями п. 3.1.2 договору встановлений обов'язок виконавця виконати всі вимоги замовника, забезпечивши якість виконання робіт, що відповідають нормам якості для даного виду робіт.

Відповідно до п.п. 3.2.1, 3.2.2 договору, замовник зобов'язаний провести оплату робіт в порядку, строки і розміри, передбачені цим договором та в строки, вказані в у цьому договорі, прийняти від виконавця роботи по акту виконаних робіт.

Згідно п. 4.1 договору, договір набуває чинності з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Сторонами, відповідно до умов договору, було підписано та погоджено Дефектний акт, Акт обстеження системи пожежної сигналізації приміщень адмінбудинків за адресою: вул. Хрещатик, 36 та Б.Хмельницького, 6А, договірну ціну відновлення системи пожежної сигналізації в адмінбудинку за адресою вул. Хрещатик, 36, що здійснюється в 2014 році, Локальний кошторис № 2-1-1/1 на відновлення пожежної сигналізації в адмінбудинку за адресою вул. Хрещатик, 36.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору між сторонами було підписано та скріплено печатками Акт приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року, Акт № С1-2014/01 здачі-приймання виконаних робіт, складений 18.12.2014 року, відповідно до якого сторони погодили, що виконані монтажні роботі по відновленню пожежної сигналізації в адміністративному будинку за адресою: Хрещатик, 36 відповідають умовам договору і належним чином оформлені, вартість виконаних робіт - 87 717,34 грн.

Відповідач здійснив лише попередню оплату робіт у розмірі 43858,50 грн, що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача (наявна в матеріалах справи).

28.10.2015 року позивач звернувся до відповідача з претензією вих. № 09/043, у якій вимагав сплатити заборгованість в сумі 43858,50 грн.

Відповідач відповіді на претензію позивача не надав, вимог позивача не задовольнив.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно ст. 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін (ч. 4 ст. 879 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як правильно встановлено судом першої інстанції. позивачем виконано та відповідачем прийнято роботи на загальну суму 87717,34 грн, що підтверджується актом № С1-2014/01 здачі-приймання виконаних робіт від 18.12.2014 року.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що зазначений акт не може бути належним доказом, так як містить посилання на договір № с1-2014/п від 19.06.2014 року, а не на договір № с1-2014/п від 11.06.2014 року, оскільки жодного договору 19.06.2014 року між сторонами не укладалось, доказів протилежного матеріали справи не містять, а скаржником дане твердження не спростовано.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд відхиляє доводи скаржника про те, що роботи, виконані позивачем, не відповідають ні умовам договору, ні чинним нормативно-правовим актам, а отже, відомості, зазначені в Акті № СІ-2014/01 здачі - приймання виконаних робіт згідно договору №С1-2014/п від 19.06.2014 року складеного 18.12.2014 року не відповідають дійсним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6.1, 6.2, 6.3 договору, замовник протягом трьох банківських днів з моменту виконання робіт виконавцем зобов'язаний оглянути виконану роботу і, у випадку виявлення недоліків в роботі, повідомити про це виконавця. При відсутності зауважень з боку замовника, останній підписує акт виконаних робіт у триденний строк з моменту виконання виконавцем робіт. Документом, підтверджуючим виконання виконавцем своїх зобов'язань по Договору є підписаний сторонами акт виконаних робіт.

Матеріали справи не містять жодних доказів звернення відповідача до позивача з повідомленням про виявлені недоліки у виконаній роботі.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що між сторонами без жодних зауважень зі сторони відповідача був підписаний та скріплений печатками Акт № С1-2014/01 здачі-приймання виконаних робіт, який в розумінні п. 6.3 договору є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджує факт виконання робіт позивачем.

Безпідставним також є посилання скаржника на акт від 25.08.2015 року за №45 перевірки додержання (виконання) вимог законодавства у сферах пожежної і техногенної безпеки, цивільного захисту, контролю за діяльністю аварійно - рятувальних служб складеного управлінням з організації забезпечення заходів цивільного захисту на особливо важливих об'єктах ГУ ДСНС України у м. Києві, оскільки, по-перше, у строки, встановлені договором відповідач не заявляв претензій та зауважень щодо якості виконаних робіт, по-друге, роботи виконувались позивачем ще у грудні 2014 року, а акт складений лише у серпні 2015, а тому не може підтверджувати неналежне виконання позивачем своїх зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 43858,50 грн заборгованості.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові суми, що належать відповідачеві, з огляду на наступне.

Так, позивачем не сплачено судовий збір за заяву про забезпечення позову у встановлено розмірі.

Відповідно п. 2.22 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України", коли ГПК не передбачено можливості повернення господарським судом заяви у зв'язку з неподанням доказів сплати суми судового збору (наприклад, заяви про забезпечення позову), то суд повинен розглянути зазначену заяву й за відсутності таких доказів, а розподіл відповідних сум судового збору здійснити між сторонами за згідно із статтею 49 названого Кодексу у залежності від результатів розгляду відповідної заяви; про такий розподіл може бути зазначено і в рішенні (постанові) господарського суду, прийнятому(-ій) за результатами розгляду справи, або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

У відповідності до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, шляхом накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 року роз'яснено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до п. 3 вищевказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

В порушення зазначених вище приписів, позивачем не надано жодного обґрунтування та жодного доказу в підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування заходів до забезпечення позову.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського міста Києва від 09.02.2016 року у справі №910/32368/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Комунального підприємства "Госпкомобслуговування" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Госпкомобслуговування" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2016 року у справі №910/32368/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/32368/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

С.А. Гончаров