ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.03.2016 Справа № 907/318/15

Розглянувши матеріали справи

За позовом керівника Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області

та ІІІ-х осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на боці позивача 1- Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області

2- Закарпатської обласної державної адміністрації, м. Ужгород

до відповідача 1 малого приватного підприємства «Карпати»

до відповідача 2 Оноківської сільської ради

про визнання недійсним та скасування рішення Оноківської сільської ради від 01.06.1995 року, визнання недійсним договору №2 від 08.08.1996 на право тимчасового користування земельною ділянкою та повернення її державі в землі запасу

Суддя Журавчак Л.С.

За участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, предст. по дов. від 30.12.2015 року №1438/02-38;

від третьої особи 1 -

від третьої особи 2 - ОСОБА_2, предст. за дов. від 17.07.15 №06-20/1611;

від відповідача 1 - ОСОБА_3, предст. за дов. від 20.04.15;

від відповідача 2 - ОСОБА_4, предст. за дов. від 04.01.16;

ОСОБА_5, прокурора відділу прокуратури Закарпатської області;

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 23.03.16 до 24.03.16 (09:30год.) у зв"язку з виходом суду до нарадчої кімнати

Присутній в судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав повністю і просить суд визнати недійсним та скасувати рішення 3 сесії 22 скликання Оноківської сільської ради від 01.06.1995 року, визнати недійсним Договір №2 на право тимчасового користування землею від 08.08.1996, укладений між Оноківською сільською радою та МПП „Карпати" і повернути державі в землі запасу земельну ділянку площею 36,9 га, вартістю 45091200 грн., яка розташована на території Оноківської сільської ради, за межами населеного пункту, зону відпочинку „Оріховицьке озеро». При цьому прокурор стверджує, що строк позовної давності у спірних правовідносинах ним не пропущений, тому просить застосувати ст. 76 Цивільного кодексу УРСР та ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу україни щодо початку перебігу строку позовної давності від дня, коли особа дізналася про порушення.

Позивач в наданих поясненнях вказав, що не розпоряджається земельною ділянкою, яка знаходиться у тимчасовому користуванні (в тому числі і на умовах оренди) в МПП "Карпати", оскільки райдержадміністрації на їхніх територіях передають землі із земель державної власності у власність або у користування за межами населених пунктів для обмеженого переліку потреб, в зв"язку з чим у нього, як позивача, відсутні повноваження щодо передачі в оренду водних об"єктів. Вважає, що в даному випадку порушено права Закарпатської обласної державної адміністрації.

Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області з доводами прокуратури повністю погоджується. Вважає, що повноваження райдержадміністрації на розпорядження землями рекреаційного призначення чітко передбачені п. "б" ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України, що підтверджується судовою практикою застосування ст. 11 Закону України "Про туризм" (постанова ВГСУ від 04.07.13 у справі 5008/1053/2012), а тому прокурором вірно визначено позивача у справі.

Залучена до участі у справі ІІІ-я особа на боці позивача - Закарпатська обласна державна адміністрація, у письмових поясненнях від 21.03.16 01-13/14 повідомила, що на момент виникнення спірних правовідносин не була наділена повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (надання у користування) та, відповідно, укладення договору оренди, оскільки такими повноваженнями станом на 1995-1996 роки відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України в редакції від 13.03.1992 р. володіли відповідні ради.

Представник Оноківської сільської ради позовні вимоги прокурора визнає повністю.

Уповноважений представник Малого приватного підприємства „Карпати» проти позову заперечив. В додатковому відзиві звертає увагу суду на те, що на орендованій земельній ділянці знаходиться належне йому нерухоме майно. Водночас вказує, що судами всіх інстанцій встановлено факт пропуску прокурором строку позовної давності щодо заявлених вимог, тому просить суд його застосувати та відмовити в позові.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням 3 сесії 22 скликання від 01.06.1995 року Оноківська сільська рада вирішила надати малому приватному підприємству „Карпати» в довгострокове користування на умовах оренди земельні угіддя, що знаходяться в зоні відпочинку „Оріховицьке озеро» загальною площею 36,9 га для відновлення зони відпочинку і розведення риби, з яких 1,1 га - камянисті місця; 2,6 чагарники, 0,6 дороги; 32,6 га водне дзеркало.

На підставі вказаного рішення між Оноківською сільською радою та МПП "Карпати" укладено договір №2 від 08.08.1996 на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), за умовами якого Оноківська сільська рада передає, а МПП "Карпати" приймає в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 36,9 га. Земельна ділянка надається відповідачу на умовах довгострокового користування строком на 25 років для відновлення зони відпочинку та розведення риби (пункт 1.2.). Плата за землю вноситься землекористувачем щорічно у вигляді земельного податку, згідно з діючим тарифом (пункт 2.1 договору). Сторони також обумовили, що землекористувач звільняється повністю від плати за землю на 2 роки у зв'язку з необхідністю благоустрою зони відпочинку та водного дзеркала. До договору долучено і узгоджений землевпорядником план-схема тимчасового землекористування.

Ужгородський міжрайонний прокурор звернувся в суд з вимогою визнати незаконним і скасувати рішення 3 сесії 22 скликання Оноківської сільської ради від 01.06.1995, яким МПП "Карпати" надано в довгострокове користування на умовах оренди земельні угіддя, що знаходяться в зоні відпочинку "Оріховицьке озеро", загальною площею 36,9 га та визнати недійсним договір №2 від 08.08.1996 на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди), укладений між Оноківською сільською радою і МПП "Карпати" та повернути вказану земельну ділянку у землі запасу Оноківської сільської ради, посилаючись на порушення Оноківською сільською радою вимог земельного законодавства, а саме: розпорядження землею неуповноваженим органом, відсутністю проекту відведення спірної земельної ділянки, відсутністю встановлення охоронних зон щодо користування землями водного фонду, безпідставне звільнення на 2 роки орендаря від сплати орендної плати.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 14.05.2015 у справі 907/318/15, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.08.2015, у задоволенні позову відмовлено повністю. Стягнуто з Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області в дохід Державного бюджету України 2436 грн. судового збору. Судові рішення мотивовані, зокрема, тим, що позовна давність за вимогами спливла і про це зроблено заяву відповідачем-1 у справі. Водночас судами відзначено, що строк позовної давності сплив одночасно і для прокурора, який звернувся в інтересах держави, в особі уповноваженого органу - Ужгородської районної державної адміністрації.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.12.2015 року скасовано вказані судові рішення, справу №907/318/15 направлено на новий розгляд до господарського суду Закарпатської області і зазначено про необхідність надання оцінки доводів позивача у справі щодо встановлення обставин порушення прав або охоронюваних законом інтересів, що є суттєвим для вирішення даного спору. Так, позивач посилався на приписи статей 59, 122 Земельного кодексу України (у відповідній редакції), Водного кодексу України, Розпорядження голови Закарпатської облдержадміністрації від 11.08.2014 №240 "Про організаційні заходи з надання у користування на умовах оренди водних об'єктів, розташованих на території області", лист Міністерства аграрної політики та продовольства України від 30.07.2013 №37-30-11/15090.

Прийнявши до свого провадження вказану справу, враховуючи обовязковість для суду першої інстанції вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції (ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України), судом було досліджено наявні у справі та витребувані від сторін нові докази.

Заслухавши представників учасників процесу та вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в позові з наступним обґрунтуванням.

Прокурором заявлено позов про визнання недійсним і скасування рішення 3 сесії 22 скликання Оноківської сільської ради від 01.06.1995, яким МПП "Карпати" надано в довгострокове користування на умовах оренди земельні угіддя, що знаходяться в зоні відпочинку "Оріховицьке озеро", загальною площею 36,9 га та визнання недійсним договору №2 від 08.08.1996 на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди), укладеного між Оноківською сільською радою і МПП "Карпати" і повернення вказаної земельної ділянки у землі запасу Оноківської сільської ради.

Згідно зі ст. 19 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Натомість районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів: із земель запасу для сільськогосподарського використання; із земель лісового і водного фонду у випадках, передбачених статтями 77 і 79 цього Кодексу. При цьому до земель водного фонду належать землі, зайняті ріками, озерами, водоймами, болотами, гідротехнічними та іншими водогосподарськими спорудами, а також землі, виділені по берегах водойм під смуги відведення. Зони охорони встановлюються навколо водойм, водних джерел і гідротехнічних споруд для виконання комплексу санітарних, протиерозійних заходів і створення захисних лісонасаджень з метою збереження і поліпшення водних ресурсів. Землі водного фонду, що є в користуванні водогосподарських підприємств і організацій, можуть надаватися за рішенням районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів у тимчасове користування для сінокосіння і риборозведення (ст. 79 ЗК України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, уповноваженим та належним субєктом надання спірної земельної ділянки в користування була районна Рада народних депутатів.

Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно зі статтею 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 152 цього ж Кодексу регламентовано, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, як визнання угоди недійсною, так і визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Таким чином, рішення 3 сесії 22 скликання Оноківської сільської ради від 01.06.1995 року належить визнати незаконним (недійсним), а Договір №2 на право тимчасового користування землею від 08.08.1996, укладений між Оноківською сільською радою та МПП „Карпати» недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідач 1 як під час першого судового розгляду, так і під час нового, просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити прокурору в задоволенні позову.

Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 Цивільного кодексу України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 1, 2, 4 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 30.09.2015 року у справі № 910/4626/14.

Відповідно до пункту 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України) (п. 2.3 цієї ж Постанови).

За таких обставин справи, вимога прокурора про визнання недійсним та скасування рішення Оноківської сільської ради від 01.06.1995 року, а також укладеного на його підставі договору №2 від 08.08.1996 на право тимчасового користування земельною ділянкою є обгрунтованою, однак, в зв"язку з пропуском позовної давності, про яку заявлено відповідачем, відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України до задоволення не підлягає (початок перебігу позовної давності починається як для позивача, так і для прокурора, з моменту, коли розпорядженням голови Ужгородської РДА від 30.04.2003 року за № 217 припинено дію договору оренди тимчасового користування земельною ділянкою від 08.08.1996 року за № 2 укладеного між МПП «Карпати» та Оноківською сількою радою і з цього часу Ужгородська райдержадміністрація дізналася про порушення свого права, а саме 30.04.2003 року, прокурором же подано позов 23.03.15).

Вимога прокурора про повернення земельної ділянки державі у землі запасу задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Заявлена прокурором вимога не відповідає передбаченим ст. 16 Цивільного кодексу України способам захисту порушеного права, а тому підлягає відмові в позові саме з цих правових підстав.

Стосовно ж іншої підстави визнання договору недійсним, наведеної прокурором, - звільнення відповідача-1 строком на 2 роки від сплати орендної плати, то таке не відповідало вимогам земельного законодавства, оскільки статтею 11 Закону України «Про плату за землю» та ст. 38 Земельного Кодексу України, що діяли на час укладення спірного договору, визначено було виключний перелік підстав звільнення від сплати земельного податку, до якого не належав відповідач-1. Проте, контроль за правильністю сплати податків покладено на фіскальні (податкові) органи. Згідно з наявною в матеріалах довідкою у відповідача на час пред"явлення позову відсутня заборгованість по сплаті земельного податку, а тому доводи позовної заяви щодо порушення права позивача в цій частині не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Доводи прокурора щодо порушення вимог ст. 60 Земельного Кодексу через відсутність навколо водного дзеркала охоронних зон, спростовуються тим, що дана норма введена в дію Земельним Кодексом 2001 року. Такі питання на час укладення спірного договору регулювалися відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». На даний час існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачено нормами закону (стаття 60 Земельного кодексу України, стаття 88 Водного кодексу України).

Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак не є правовою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

На виконання вказівки Вищого господарського суду України судом встановлено наступне.

Спірним рішенням МПП "Карпати" надано земельну ділянку для відновлення зони відпочинку та розведення риби.

Матеріали справи містять довідку Управління держкомзему в Ужгородському районі 6-зем, згідно з якою спірна земельна ділянка площею 36,9 га відноситься до земель рекреаційного призначення. Крім того, на вимогу суду прокурор подав пояснення управління Держгеокадастру в Ужгородському районі від 18.03.16 за №10-709-99,2-1032/2-16 та витяг з державної статистичної звітності по формі 6-зем, яким вказаний факт підтверджено і на даний час.

Відповідно до вимог ст. 2 Земельного Кодексу України в редакції, чинній на час прийняття спірного рішення, відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на: 1) землі сільськогосподарського призначення; 2) землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); 3) землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; 4) землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; 5) землі лісового фонду; 6) землі водного фонду; 7) землі запасу.

Віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель. Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22.08.2012 у справі 2а-3043/09/0770 встановлено факт неправомірного віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, що зумовило недостовірність даних звіту форми 6-зем фактичному стану земельної ділянки в урочищі «Оріховецьке озеро». Зокрема, адміністративним судом встановлено відсутність будь - якого рішення Оноківської сільської ради народних депутатів про віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, а також відсутність аналогічного рішення будь - якого іншого органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Разом з тим, жодних доказів виконання вказаного рішення суду сторонами подано не було.

Цією ж постановою суд оцінив факт прийняття головою Ужгородської РДА розпорядження № 217 від 30.04.2003 року, яким з 01.01.2004 року припинено дію договору оренди тимчасового користування земельною ділянкою терміном на 25 років від 08.08.1996 року за № 2 укладеного між МПП «Карпати» та Оноківською сільською радою з наступним наданням її МПП «Карпати» в оренду, як приведення адміністрацією спірного договору у відповідність до вимог чинного законодавства, однак, дане розпорядження Ужгородської РДА реалізовано не було і нової редакції договору оренди між сторонами укладено не було.

Судом взято до уваги і той факт, що, по-перше, зі змісту плану-схеми (тимчасового) землекористування та опису меж земельної ділянки вбачається, що відповідачу-1 передані в оренду землі для відновлення зони відпочинку і розведення риби, за таким призначенням: 1,1 га - кам'янисті місця; 2,6 га- чагарники, 0,6 га -дороги; 32,6 га - водне дзеркало; по-друге, в ОСОБА_5 перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 31.07.2014 року, складеного за наслідками проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області перевірки зафіксовано, що відповідачу-1 за спірним рішенням та договором надано в користування на умовах оренди земельну ділянку, з якої 32,6 га - водне дзеркало (землі водного фонду України) за межами с. Оріховиця.

Наведеним спростовуються заперечення Ужгородської райдержадміністрації про неправильне визначення прокурором її як позивача у справі.

Стосовно ж Розпорядження голови Закарпатської облдержадміністрації від 11.08.2014 №240 "Про організаційні заходи з надання у користування на умовах оренди водних об'єктів, розташованих на території області", листа Міністерства аграрної політики та продовольства України від 30.07.2013 №37-30-11/15090, то залучена до участі у справі Закарпатська обласна державна адміністрація, як ІІІ-я особа на боці позивача без самостійних вимог на предмет спору, усно та письмово повідомила про відсутність факту порушення її прав чи інтересів оскаржуваними рішенням ради та договором оренди.

Керуючись наведеним та ст. 19, 152, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 261, 267 Цивільного кодексу України, ст. ст. 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено до Львівського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 14.04.16

Суддя Л.С. Журавчак