КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р. Справа№ 910/32581/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Пашкіної С.А.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Попов А.С.;

від відповідача: Борисюк О.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бейкер Тіллі

Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 09.02.2016р.

у справі №910/32581/15 (суддя: Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бейкер Тіллі

Україна"

до Комунального підприємства виконавчого органу Київради

(Київської міської державної адміністрації) "Київреклама"

про визнання недійсним договору №676/12 від 23.11.2012р. та

стягнення 294 361,31 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бейкер Тіллі Україна" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" (далі - відповідач) про визнання недійсним з моменту укладення договору на право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва №676/12 від 23.11.2012р., укладеного між позивачем та відповідачем, а також стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 294 361,31 грн., отриманих за вказаним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будинок за адресою: АДРЕСА_1, де розміщено рекламний засіб позивача, належить на праві приватної власності різним юридичним та фізичним особам та не належить до комунальної власності, а отже правових підстав для укладення між позивачем та відповідачем спірного договору і сплати коштів на виконання вказаного правочину не існувало.

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та непідтвердженості вимог позивача, просив суд в позові відмовити. Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- укладений між сторонами договір містить всі обов'язкові умови, передбачені для договорів оренди і не може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України;

- укладення договору на право тимчасового користування місцем при розміщенні об'єктів зовнішньої реклами є обов'язковою процедурою, необхідність якої прямо встановлена, як і необхідність отримання дозволу;

- позивач лише у листопаді 2015 року повідомив відповідача про те, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 не знаходиться у комунальній власності, у зв'язку з чим відповідач листом №196-14639/КР від 26.11.2015р. повідомив позивача про те, що з 19.11.2015р. рекламний засіб за вказаною адресою звільнено від оплати;

- оскільки сторонами досягнуто згоди щодо істотних умови договору, останній не може бути визнаний неукладеним;

- позивач своїми діями (підписавши додаткові угоди до договору, сплачуючи відповідні рахунки за договором) схвалив спірний договір;

- позивачем не доведено наявність підстав для визнання договору недійсним з дати його укладення.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/32581/15 від 09.02.2016р. в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/32581/15 від 09.02.2016р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач наголошував на наступному:

- належність будівлі на праві приватної власності фізичним та юридичним особам підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 19.11.2015р., а відсутність об'єктів (будь-яких приміщень) комунальної власності на день укладання спірного договору, підтверджується листом Департаменту комунальної власності від 22.03.2012р. та від 28.01.2016р. №062/12/90-855. Однак названі документи не були прийняті до уваги місцевим господарським судом;

- уклавши спірний Договір, відповідач не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки діючим законодавством йому надані повноваження тільки на укладання договорів у разі перебування місця, де розміщується рекламний засіб, у комунальній власності територіальної громади м. Києва, внаслідок чого відповідачем було порушено вимоги ч.ч.1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України та ч.1 ст. 761 Цивільного кодексу України;

- маючи на день укладання спірного договору інформацію про неналежність будівлі за адресою: АДРЕСА_1 до комунальної власності м. Києва, позивач свідомо замовчував цю інформацію та уклав з позивачем договір, чим фактично ввів в оману позивача щодо належності будівлі до комунальної власності;

- матеріали справи не містять документів, які б підтверджували належність на день укладання спірного договору до комунальної власності територіальної громади міста Києва будівлі або приміщень за адресою: АДРЕСА_1

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2016р. (головуючий суддя: Зубець Л.П., судді: Руденко М.А., Пашкіна С.А.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.04.2016р.

04.04.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі третіми особами без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та фізичну особу - підприємця ОСОБА_6. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що на Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) покладено здійснення функцій щодо управління майном комунальної власності територіальної громади м. Києва, здійснення повноважень власника щодо майна, належного територіальній громаді м. Києва, здійснення функцій орендодавця об'єктів комунальної власності, а також формування та ведення електронної бази даних нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Києва. Водночас, фізична особа - підприємець ОСОБА_7 виконує функції експлуатуючої організації спірної будівлі АДРЕСА_1, що належить співвласникам (юридичним та фізичним особам на праві приватної власності), несе певні витрати по утриманню зазначеного будинку, в тому числі і витрати, пов'язані з утриманням даху будинку, на якому розміщено рекламний засіб позивача.

04.04.2016р. Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів у зв'язку із перебуванням судді Руденко М.А. у відпустці, для розгляду справи №910/32581/15 було визначено наступний склад колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Пашкіна С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Пашкіної С.А. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.04.2016р.

05.04.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про непідтвердженість доводів позивача належними доказами, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.

В судовому засіданні 05.04.2016р. представник позивача підтримав клопотання про залучення до участі у справі третіми особами без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та фізичну особу - підприємця ОСОБА_6, просив суд вказане клопотання задовольнити.

В судовому засіданні 05.04.2016р. представник відповідача залишив вирішення клопотання позивача на розсуд суду.

Колегія суддів вирішила відмовити в задоволенні клопотання позивача, оскільки відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Натомість, в порушення вимог вищевказаної статті, позивачем не обґрунтовано, яким чином рішення у справі №910/32581/15 вплине на права або обов'язки Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та/або фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 щодо позивача або відповідача у даній справі.

В судовому засіданні 05.04.2016р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/32581/15 від 09.02.2016р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В судовому засіданні 05.04.2016р. представник відповідача заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 05.04.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

23.11.2012р. між відповідачем, як підприємством, та позивачем, як розповсюджувачем, було укладено договір №676/12 на право тимчасового користування місцем (-ями) для розміщення рекламного (-их) засобу (-ів), що перебуває (-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва (далі - Договір) (том справи - 1, аркуші справи - 27-29).

За умовами Договору (п.1.1) на підставі відповідного наказу дозвільного органу про встановлення пріоритету на місце(-я) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), дозволу(-ів) на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці, наданого(-их) на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), розповсюджувачеві надається право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів) (далі - РЗ), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження яким(-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва (далі - право тимчасового користування), за умов повного дотримання розповсюджувачем цього договору та Порядку розміщення реклами в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011р. №37/6253, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок), а розповсюджувач зобов'язується користуватися наданим йому правом тимчасового користування, своєчасно та згідно з умовами цього договору перераховувати плату за право тимчасового користування виключно на поточний рахунок підприємства, належним чином, своєчасно та у повному обсязі виконувати свої обов'язки за цим договором та не зловживати наданими розповсюджувачу правами.

Відповідно до п.п.6.1-6.3 Договору сторони домовились, що ціною цього договору є плата за право тимчасового користування, розрахована згідно вимог Порядку, цього Договору згідно встановлених за розповсюджувачем пріоритетів та наданих дозволів, вказаних у відповідних адресних програмах. Розмір плати за тимчасове користування встановлюється виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та нараховується підприємством відповідно до вимог Порядку та умов цього Договору. Підставою для нарахування плати за право тимчасового користування місцями та внесення розповсюджувачем відповідної плати є рішення дозвільного органу та/або виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та укладений договір на право тимчасового користування місцями.

Згідно з п.п.3.1, 3.2, 3.5 Договору адресні програми на пріоритет - це перелік місць для розміщення РЗ, на які розповсюджувачем встановлено пріоритет. Адресна програма на пріоритет має відображати перелік місць для розміщення РЗ, на які встановлено пріоритет, дату та строк дії пріоритету, відомості про плату за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів за місяць. Адресні програми на право тимчасового користування - це перелік місць для розміщення РЗ, на які розповсюджувачу надано дозволи на розміщення РЗ. Адресна програма на право тимчасового користування має відображати перелік місць для розміщення РЗ, на які розповсюджувачу надано дозволи на розміщення РЗ, вид РЗ, дату початку та закінчення строку дії договору на розміщення зовнішньої реклами, а також відомості про плату за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів за місяць, що відповідає виду РЗ та визначається згідно відповідного розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Адресні програми є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п.5.2.3 Договору розповсюджувач зобов'язаний не пізніше 25 числа поточного місяця отримувати та сплачувати рахунки за право тимчасового користування, у тому числі у разі встановлення пріоритету.

В п.8.1 Договору передбачено, що останній вступає в юридичну силу з моменту його підписання та скріплення печатками і діє щодо кожного місця розміщення РЗ протягом строку дії встановленого пріоритету та/або дозволу. Припинення пріоритету або дозволу щодо окремого місця для розміщення РЗ, у разі наявності у розповсюджувача інших діючих пріоритетів та/або дозволів, не тягне за собою припинення цього Договору в цілому.

З наявних в матеріалах справи адресних програм №1, №4, №5 (том справи - 1, аркуші справи - 30-32) вбачається, що за позивачем, як розповсюджувачем зовнішньої реклами, починаючи з 11.09.2012р. і до 29.08.2018р., установлено пріоритет на місце(-я) розташування рекламного(-их) засобу(-ів) за адресою(-ами): АДРЕСА_1 (конструкції на даху будинку (будівлі), споруді, розміри 12.000х2.994, загальною площею 35.9280 кв. м., кількість площин 1. Плата за місяць визначена в розмірі 4 311,36 грн. без ПДВ.

На виконання умов Договору позивач перерахував відповідачу грошові кошти за розміщення рекламного(-их) засобу(-ів) в будівлі АДРЕСА_1 у загальній сумі 294 164,83 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи платіжні доручення (том справи - 1, аркуші справи - 50-89).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що у листопаді 2015 року йому стало відомо про те, що будівля АДРЕСА_1 не належить до комунальної власності, а тому правових підстав для укладання договору з відповідачем і сплати відповідних платежів за розміщення зовнішньої реклами не було.

Позивач звернувся до відповідача з листом б/н від 19.11.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 34), в якому зазначив про своє бажання припинити дію укладеного між сторонами Договору, просив відповідача зупинити нарахування щомісячних платежів за вказаним Договором з дня одержання листа позивача та розірвати (припинити) Договір шляхом укладання додаткової угоди до Договору.

Відповідач в листі №196-14639/КР від 26.11.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 46) повідомив позивача про те, що питання, порушені позивачем в листі від 19.11.2015р. розглянуто позитивно, дозвіл на об'єкт зовнішньої реклами не потребує укладання договору на право тимчасового користування місцями для розміщення об'єктів зовнішньої реклами.

Позивач звернувся до відповідача з претензією б/н від 01.12.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 47), в якій повідомив про направлення на підписання відповідачу додаткової угоди про розірвання Договору.

Відповідач в листі №196-14878/КР від 10.12.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 48-49) повідомив позивача про те, що його претензія не підлягає задоволенню.

З урахуванням наведеного, позивач просив суд визнати недійсним з моменту укладення укладений між сторонами Договір на право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва №676/12 від 23.11.2012р. та стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 294 361,31 грн., отримані від позивача на виконання умов вказаного Договору.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими. При цьому суд у своєму рішенні зазначав наступне:

- позивач не надав до суду доказів на підтвердження факту невідповідності Договору нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- позивач не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин, або відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину, а також не підтвердив належними доказами те, що дії будь-якої із сторін Договору не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином;

- надані позивачем документи, а саме: свідоцтво про право власності № 296-В від 17.03.2008р., акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 26.10.2007р. та відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно не підтверджують право приватної власності місця розташування конструкції за адресою: АДРЕСА_1 на даху будівлі;

- правові підстави для визнання недійсним спірного договору, укладеного між сторонами, відсутні.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду частково погоджується з висновками місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Засади рекламної діяльності в Україні визначає Закон України "Про рекламу", який регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами.

Згідно зі ст. 1 названого Закону зовнішньою рекламою є реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зовнішня реклама на територіях, будинках та спорудах розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб) (ст. 16 Закону України "Про рекламу").

Відповідно до законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про столицю України - місто-герой Київ", "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності", "Про рекламу", "Про автомобільні дороги", "Про прискорений перегляд регуляторних актів, прийнятих органами та посадовими особами місцевого самоврядування", Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003р. №2067 (із змінами і доповненнями), Київською міською радою було прийнято рішення №37/6253 від 22.09.2011р. "Про затвердження Порядку розміщення реклами в м. Києві".

Згідно з п.п.1.3, 3.1.1 Порядку розміщення реклами в м. Києві Комунальне підприємство "Київреклама" - це комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковане Головному управлінню з питань реклами та уповноважене виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) виконувати функції з укладення договорів, нарахування та отримання плати за право тимчасового користування місцями (для розміщення РЗ), які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження якими здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва, здійснювати контроль за надходженням плати за договорами, організовувати або здійснювати власними силами та засобами демонтаж самовільно встановлених рекламних засобів, надавати платні послуги та виконувати інші повноваження, передбачені цим Порядком та статутом підприємства. Комунальне підприємство "Київреклама" укладає з розповсюджувачем реклами договір на право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003р. №2067 було затверджено Типові правила розміщення зовнішньої реклами, які регулюють відносини, що виникають у зв'язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами.

Відповідно до п.2 названих Правил місцем розташування рекламного засобу є площа зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або відведеної території на відкритій місцевості у межах населеного пункту, що надаються розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою).

Таким чином, до компетенції відповідача віднесено укладення договорів з розповсюджувачами зовнішньої реклами на право тимчасового користування місцями, які перебувають у комунальній власності, а надання місць для розміщення зовнішньої реклами у користування розповсюджувачами зовнішньої реклами є правом власників (або уповноважених ними органів) таких місць (будинків, споруд, об'єктів благоустрою тощо).

В своєму рішенні місцевий господарський суд зазначив про те, що надані позивачем документи не підтверджують право приватної власності місця розташування конструкції за адресою: АДРЕСА_1 на даху будівлі.

Водночас поза увагою місцевого господарського суду залишилося свідоцтво про право власності №296-83 від 17.03.2008р., видане Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому зазначено про те, що нежилі приміщення з №1 по №36 (групи приміщень №10), з №1 по №34 (групи приміщень №11), з №1 по №5 (групи приміщень №13) - офіс загальною площею 2052,90 кв. м., які розташовані в АДРЕСА_1 (літера Д) належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Лінкорн» (том справи - 1, аркуш справи - 148).

Окрім того, судом першої інстанції не було надано належної оцінки листу Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №062/12/90-855 від 28.01.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 149), в якому останній повідомляє, що об'єкт нерухомого майна, розташований у АДРЕСА_1 станом на жовтень 2012 року не належав і не належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, інформація про власника у Департаменті відсутня.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Докази, які б свідчили про те, що станом на дату укладення між сторонами спірного Договору (23.11.2012р.) будівля АДРЕСА_1 належала до комунальної власності територіальної громади м. Києва відсутня.

В своїх поясненнях відповідач не заперечував, що спірна будівля не належить до комунальної власності і на час укладення Договору з позивачем обставини щодо форми власності будівлі відповідачем не встановлювалися та не перевірялися.

В ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Відповідно до приписів ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Оскільки нормами діючого законодавства відповідачу надано повноваження на укладення договорів на право тимчасового користування лише місцями (для розміщення РЗ), які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, а вказана будівля не належить до такої комунальної власності, оскаржуваний позивачем Договір має бути визнаний недійсним і в цій частині вимог позов є обгрунтованим та таким, що підляає задоволенню.

Колегією суддів враховано посилання відповідача на те, що в укладеному між сторонами Договорі наявні істотні умови щодо погодження цивільних прав та обов'язків сторін, що виключає можливість визнання договору недійсним. Однак вказані доводи відповідача стосуються питання укладеності правочину, що не є предметом розгляду даної справи.

Відносно вимог позивача про стягнення з відповідача 294 361,31 грн., отриманих за спірним Договором, колегією суддів було встановлено наступне.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

При цьому способами захисту прав є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч.1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

В ч.3 ст. 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. Якщо ж за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення.

В обгрунтування своїх вимог про стягнення з відповідача 294 361,31 грн. отриманих за Договором, окрім ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України, позивач посилався на норми ст. 1212 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як було встановлено судом, укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором оренди, а фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір визнається судом недійсним і припиняється лише на майбутнє, а не з моменту укладення, отже підстави для стягнення сплачених позивачем відповідачу коштів на підставі ст. 216 Цивільного кодексу України відсутні.

Разом із тим договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України щодо стягнення 294 361,31 грн., сплаченої позивачем за укладеним з відповідачем Договором №676/12 від 23.11.2012р. плати за користування місцем для розміщення рекламного засобу.

Тобто, в данному конкретному випадку відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача 294 361,31 грн., одержаних за оспорюваним договором (аналогічна правова позиція наведена в постанові Вищого господарського суду України від 10.02.2016р. у справі №910/28768/14).

Зважаючи на вищевикладене, місцевий господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про необгрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 294 361,31 грн.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи позивача частково підтвердилися, що в свою чергу свідчить про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи в частині вимог про визнання Договору недійсним, внаслідок чого було невірно застосовано норми матеріального і процесуального права при розгляді вказаних позовних вимог.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням вищевикладених обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2016р. у справі №910/32581/15 - скасуванню частині відмови в задоволенні вимог про визнання недійсним з моменту укладення Договору №676/12 від 23.11.2012р., укладеного між позивачем та відповідачем, з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині вимог. В частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 294 361,31 грн. рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін.

Зважаючи на часткове задоволення як позову, так і апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги мають бути розподілені між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бейкер Тіллі Україна" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2016р. у справі №910/32581/15 частково скасувати, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним з моменту укладення договір на право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва №676/12 від 23.11.2012р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бейкер Тіллі Україна" та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама".

В частині вимог про стягнення з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" грошових коштів у розмірі 294 361,31 грн. в позові відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бейкер Тіллі Україна" 1 218,00 грн. (одну тисячу двісті вісімнадцять гривень 00 копійок) судового збору, сплаченого за подання позову».

3. Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бейкер Тіллі Україна" 1 339,80 грн. (одну тисячу триста тридцять гривень 80 копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

5. Матеріали справи №910/32581/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.А. Пашкіна