РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016Справа №910/1176/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тройка-СКСІ"
простягнення 113 616,89 грн.
Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін:

від позивача: Герасимик Б.В. (за довіреністю);

від відповідача: Ободовський О.Є. (за довіреністю).

В судовому засіданні 04.04.2016 на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тройка-СКСІ" про стягнення 113 616, 89 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем (лізингоодержувачем) - ТОВ "Тройка-СКСІ" зобов'язань за договором фінансового лізингу № 00005831 від 18.09.2012 в частині своєчасної сплати лізингових платежів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість.

У позові ТОВ "Порше Лізинг Україна" просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тройка-СКСІ" заборгованість у сумі 113 616,89 грн., яка складається з основної заборгованості у сумі 58 346,02 грн., пені у сумі 6 878,56 грн., штрафу у сумі 6 674,37 грн., інфляційної складової боргу у сумі 32 465,01 грн., 3 % річних у сумі 2 452,93 грн. та нарахованих збитків у сумі 6 800,00 грн.

Ухвалою суду від 28.01.2016 порушено провадження у справі № 910/1176/16, розгляд останньої призначено на 15.02.2016.

Ухвалою суду від 15.02.2016 розгляд справи відкладено на 14.03.2016.

Представником позивача подано документи на виконання вимог ухвали суду.

Представником позивача подано клопотання про продовження строку вирішення спору на п'ятнадцять днів. Клопотання судом задоволено.

За таких обставин суд вважає за необхідне продовжити строк розгляду справи в порядку ст. 69 ГПК України.

Ухвалою від 14.03.2016 в порядку ст.ст. 69, 77 ГПК України, продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 04.04.2016, з метою витребування додаткових доказів необхідних для вирішення спору.

04.04.2016 позивач надав суду додаткові документи та письмові пояснення.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначив, що усі нарахування, окрім основної заборгованості є безпідставними, оскільки не підтверджені належними доказами. Також просив застосувати позовну давність до вимог про стягнення пені та штрафу.

В судовому засіданні 04.04.2016 на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.09.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тройка-СКСІ" (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 00005831 (далі - договір), відповідно до якого лізингодавець купує об'єкт лізингу та передає його лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями українського законодавства та договору, а лізингоодержувач користується об'єктом лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями українського законодавства та забезпечує експлуатацію об'єкта лізингу у відповідності до договору (пункти 3.2, 3.3 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (далі - умови лізингу), що становлять невід'ємну частину договору).

Додатком до договору фінансового лізингу є загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу. Відповідно до розділу терміни сторони обумовили, що платежі - поняття, яке включає всі та будь-які витрати Порше Лізинг Україна за Контрактом, у тому числі лізингові платежі, авансовий платіж, реєстраційні платежі, адміністративні платежі та першочерговий платіж, а також всі та будь-які витрати в тому числі, але не обмежуючись витратами пов»язаними із: управлінням та технічним обслуговуванням предмету лізингу, первинним маркуванням та підтриманням маркування впродовж строку експлуатації об'єкта лізингу, перерахуванням лізингових платежів лізингоодержувачем а також із забороною експлуатації об'єкту лізингу, всі та будь-які збори, податки, мита, обов'язкові платежі штрафи, передбачені законодавством, що були сплачені Порше Лізинг Україна у зв'язку з виконанням контракту; будь-якими іншими платежами, сплаченими Порше Лізинг України в тому числі, але не виключно винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених лізингоодержувачем у відповідності до контракту.

Об'єктом лізингу за договором визначено транспортний засіб VW Polo Sedan 1.6 I Benzin, шасі № НОМЕР_2, двигун № НОМЕР_1, 2012 року виробництва, (далі - об'єкт лізингу).

Вартість об'єкту лізингу становить еквівалент 17 400,00 доларів США.

Відповідно до п. 4.4 умов лізингу лізингоодержувач покриває всі витрати, понесені в результаті експлуатації об'єкта лізингу, включаючи, окрім іншого, витрати, що можуть бути понесені внаслідок дотримання обґрунтованих вимог лізингодавця щодо експлуатації та/або передачі об'єкта лізингу.

Відповідно до п. 6.1 умов договору для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач виплачуватиме лізингодавцю лізингові платежі у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, що являє собою невід'ємну частину договору, та інших положень договору. Кожний лізинговий платіж включає в себе: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з контрактом.

Згідно з п. 6.3 умов договору лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем очікуваної станом на дату виконання договору суми на основі діючого курсу обміну Євро/доларів США, встановленого Національним Банком України або українським комерційним банком (ПАТ "КІБ Креді Агріколь" або іншого банку) або іншим банком) або на основі обмінних курсів, за якими на встановлену дату укладались угоди з клієнтами банку (ПАТ "КІБ Креді Агріколь" або іншого банку) з купівлі та продажу Євро/ доларів США до української гривні), яке буде обрано за рішенням лізингодавця станом на дату, коли кожен платіж підлягає сплаті. З цією метою лізингові платежі, страхові премії, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені договором, розраховуються в Євро/доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку.

Відповідно до п. 6.5 умов договору лізингу лізингові платежі здійснюються на рахунок, зазначений лізиногодавцем у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Пунктом 12.2 умов лізингу визначено, що строк лізингу починається з дати підписання акту приймання-передачі лізингоодержувачем об'єкта лізингу.

Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів сторони погодили графік та суму сплати лізингових платежів ТОВ "Тройка-СКСІ", останнім днем внесення яких є 15.09.2017.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору фінансового лізингу ТОВ "Порше Лізинг Україна" передало лізингоодержувачу - ТОВ "Тройка-СКСІ" об'єкт лізингу, а саме - автомобіль VW Polo Sedan 1.6 I Benzin, шасі № НОМЕР_2, двигун № НОМЕР_1, 2012 року виробництва, внаслідок чого у відповідача виник обов'язок сплачувати лізингові платежі.

Разом з тим, відповідач неналежним чином виконав свої зобов'язання за договором фінансового лізингу, а саме: за період з січня 2014 року по грудень 2014 року лізингові платежі у загальній сумі 58 346,02 грн. не сплатив, про що свідчать рахунки-фактури № 00173607 від 02.01.2014 р., № 00179502 від 03.02.2014 р., № 00185576 від 03.03.2014 р., № 00193017 від 01.04.2014 р., № 00199648 від 05.05.2014 р., № 00205481 від 03.06.2014 р., № 00212248 від 02.07.2014 р., № 00218647 від 04.08.2014 р., № 00224699 від 04.09.2014 р., № 00230695 від 01.10.2014 р., № 00236480 від 03.11.2014 р., № 00244221 від 03.12.2014 р. Таким чином, у відповідача виникла заборгованість у сумі 58 346,02 грн.

За приписами ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовим лізингом (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

В розділі 3 п.3.1, п.3.2 сторонами обумовлено, що предметом лізингу є транспортний засіб зазначений у Контракті, який був обраний у відповідності до специфікації лізингоодержувачем, лізингоодержувач на власний розсуд вибрав продавця, у якого позивач придбав об»єкт лізингу.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Таким чином між сторонами укладений договір непрямого лізингу.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року N 723/97- В лізингодавець має право: відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках; вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору. Лізингоодержувач зобов'язаний: своєчасно сплачувати лізингові платежі; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках

дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з

урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

До складу лізингових платежів (ст.16 Закону) сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами згідно зі ст. 629 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що 03.12.2014 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату заборгованості у сумі 65 020,39 грн. та нарахованих на цю суму штрафних санкцій. У цій же вимозі позивач повідомив відповідача про припинення договору фінансового лізингу та повернення йому об'єкта лізингу. Зазначена вимога була отримана відповідачем 10.12.2014, але заборгованість по лізингових платежах залишилась несплаченою.

Крім того, як вбачається з умов договору лізингу, лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір та повернути об'єкт лізингу у разі, якщо лізингоодержувач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів (п. 12.6.1).

Пунктом 12.8 умов договору лізингу узгоджено, що після розірвання договору лізингодавець має право негайно скористатися всіма отриманими гарантіями для одержання повної суми всіх непогашених лізингових платежів та інших платежів незалежно від дати їхньої сплати.

Відповідно до п. 12.9 умов договору лізингу у разі дострокового припинення договору з боку лізингодавця, лізингоодержувач зобов'язувався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження лізингодавця впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання вимоги лізингодавця про таке повернення.

У випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12 умов лізингу, договір вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони (п. 12.13 умов лізингу).

З урахуванням зазначених умов договору 17.12.2014 ТОВ "Тройка-СКСІ" повернуло позивачу об'єкт лізингу, про що був складений відповідний акт прийому-передачі.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та на той факт, що договір фінансового лізингу припинив свою дію, а відповідач не виконав свого зобов'язання по сплаті лізингових платежів за період з січня 2014 року по грудень 2014 року, суд вважає, що заявлені вимоги про стягнення основної заборгованості за договором фінансового лізингу № 00005831 від 18.09.2012 р у сумі 58 346,02 грн. є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу, позивач просив стягнути з відповідача пеню у сумі 6 878,56 грн. за період з 15.01.2014 по 08.12.2015 та штраф у сумі 6 800,00 грн.

Частиною 1 ст.229 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

У силу ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також відповідно до п. 8.2.1 договору у випадку прострочення сплати платежу, лізингоодержувач сплачує пеню у розмірі 10% річних від вчасно не сплаченої суми за кожен день прострочення до моменту виплати.

Пунктом 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

При цьому суд зазначає, що нарахування суми пені здійснюється на наступний день з дати настання строку сплати лізингових платежів.

Відповідач у судовому засіданні просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності в 1 рік до позовних вимог про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у нарахуванні пені на заборгованість з несплачених лізингових платежів за період з січня по липень 2014 р. необхідно відмовити з підстав спливу строку позовної давності в 1 рік, оскільки з позовом до суду позивач звернувся 27.01.2016.

У іншій частині вимог про стягнення пені з серпня 2014 року по грудень 2014 року суд застосовує вимоги, встановлені частиною шостою статті 232 ГК України щодо строку нарахування.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" приписом ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Перерахувавши заявлену позивачем суму пені відповідно до вказаних вище вимог закону, суд встановив, що з відповідача підлягає стягненню пеня у сумі 3 109,49 грн.

Що стосується заявленого до стягнення штрафу у сумі 6 674,37 грн., нарахованого на підставі п. 8.2.2 умов договору, суд зазначає, що нормами ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Так, відповідно до п. 8.2.2 договору у випадку прострочення сплати лізингових платежів лізингоодержувач сплачує штрафи за вимоги щодо сплати, надіслані лізиноодержувачем (нагадування про несплату): еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, 20 доларів США за другу вимогу та 25 доларів США за третю вимогу (якщо позивач вирішить надіслати таку вимогу).

За твердженнями позивача, ним було направлено на адресу лізингоодержувача - ТОВ "Тройка-СКСІ" 17 нагадувань про несплату лізингових платежів, а саме - 17.02.2014 р., 04.03.2014 р., 17.03.2014 р., 05.05.2014 р., 19.05.2014 р., 05.06.2014 р., 17.06.2014 р., 17.07.2014 р., 04.08.2014 р., 15.08.2014 р., 04.09.2014 р., 17.09.2014 р., 03.10.2014 р., 16.10.2014 р., 04.11.2014 р., 17.11.2014 р., 03.12.2014 р., у зв'язку з чим позивачем було нараховано штраф у сумі 6 674,37 грн.

Пунктом 20.5 сторони погодили, якщо інше прямо не передбачено контрактом, всі повідомлення сторони відправляють за адресою, вказаною у контракті у письмовій формі особисто, кур'єром або поштою. При цьому факт відправлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), квитанції про оплату відправлення або опису вкладеного з відповідною відміткою УДППЗ "Укрпошта" або кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення поштою або кур'єром). Факт отримання адресатом повідомлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), наявності повідомлення про вручення адресату поштового відправлення/відмови адресата від прийняття з відповідною відміткою УДППЗ "Укрпошта", кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення кур'єром або поштою).

Належних та допустимих доказів надсилання позивачем вимог на адресу відповідача, як це передбачено п.20.5 додатку позивачем не подано. Надані позивачем поштові повідомлення не свідчать про отримання відповідачем саме цих нагадувань, які долучені до матеріалів справи.

При цьому умовами договору передбачено нарахування штрафу тільки за три направлені вимоги, а не як вважає позивач, за кожну направлену ним вимогу, у зв'язку з чим застосування штрафу до більшої кількості вимог суперечить умовам договору.

З урахуванням викладеного у суду відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення штрафу у сумі 6 674,37 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у сумі 32 465,01 грн. та 3 % річних у сумі 2 452,93 грн. за період з 15.01.2014 по 08.12.2015.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому суд зазначає, що нарахування суми матеріальних втрат здійснюється на наступний день з дати настання строку сплати лізингових платежів, а оскільки рахунки на оплату лізингових платежів виставлялись у національній валюті (гривні), то нарахування матеріальних втрат також здійснюється у гривні відповідно до п. 8.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Провівши перерахунок заявленої до стягнення суми матеріальних втрат, суд дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги є обгрунтованими, але з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційна складова боргу у сумі 32 465,01 грн. та 3 % річних у сумі 2 448,14 грн., тобто у меншій сумі, ніж заявлено позивачем, оскільки ним неправильно проведений розрахунок.

Щодо нарахованих позивачем збитків у сумі 6 800,00 грн., які складаються з понесених ним витрат для оплати винагороди юристам (п. 12.10 контракту) у сумі 6 000,00 грн. та витрат, пов'язаних зі зберіганням об'єкту лізингу, у сумі 800,00 грн. суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

Відповідно до п. 8.2.3 договору лізингоодержувач зобов'язаний у випадку прострочення сплати заборгованості компенсувати лізингоодержувачу витрати, в тому числі, на винагороду юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/сплачені з метою відшкодування заборгованості.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року N 723/97- В лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору. Лізингоодержувач зобов'язаний : своєчасно сплачувати лізингові платежі, які можуть включати інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Сторони контракту обумовили, що платежі - поняття, яке включає всі та будь-які збори, податки, мита, обов'язкові платежі штрафи, передбачені законодавством, що були сплачені Порше Лізинг Україна у зв'язку з виконанням контракту; будь-якими іншими платежами, сплаченими Порше Лізинг України в тому числі, але не виключно винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених лізингоодержувачем у відповідності до контракту.

У якості понесених збитків позивач визначив понесені ним витрати для оплати винагороди юристам, на підтвердження чого надав договір про надання юридичних послуг № 17/2010 від 09.06.2010 р., укладений між ТОВ "Порше лізинг Україна" (замовник) та ТОВ "Юридична фірма Вернер і Партнери" (виконавець), відповідно до якого виконавець надає юридичні послуги, які полягають у консультуванні, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях стосовно справи про стягнення всіх належних платежів з ТОВ "Тройка-СКСІ" відповідно до договору фінансового лізингу № 00005831 від 18.09.2012 (відповідно із додатковою угодою №157 від 20.03.2014 до договору про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010). Додатковою угодою №47 від 15.01.2013 року сторони замінили виконавця за договором №17/2010 на ТОВ «Юридична фірма Вернер».

Сторони домовились, що на стадії провадження по справі в суді першої інстанції вартість послуг виконавця складає 5 000,00 грн..

На виконання вказаного договору ТОВ "Юридична фірма Вернер" надало позивачу юридично-консультативні послуги, що стосуються стягнення заборгованості з ТОВ "Тройка-СКСІ" за договором фінансового лізингу № 00005831 від 18.09.2012 у сумі 5 000,00 грн., що підтверджується рахунком-фактурою № 82 від 24.03.2015 та актом наданих послуг № 83 від 24.03.2015 (за юридично-консультаційні послуги відповідно до договору без ПДВ).

Разом з цим, до суми послуг (5 000,00 грн.) позивач додав суму податку на додану вартість у розмірі 1 000,00 грн., яку суд відхиляє, оскільки відповідно до умов контракту фінансового лізингу до платежів сторони віднесли саме витрати фактично понесені, сплачені лізингодавцем. Таким чином, оскільки позивачем заявлені до стягнення саме витрати, сплачені ним в якості винагороди за юридичні послуги (як вбачається з платіжного доручення №50021829 від 03.04.2015 року позивачем сплачено ТОВ «Юридична фірма Вернер» саме 5000 грн., без ПДВ), таким чином відсутні підстави для збільшення суми витрат на розмір податку на додану вартість, отже, позовні вимоги в частині стягнення понесених позивачем витрат для оплати винагороди юристам підлягають частковому задоволенню - у сумі 5 000,00 грн.

Доводи відповідача про те, що понесені лізингодавцем збитки у вигляді сплати винагороди за юридичні послуги відносяться до судових витрат суд не приймає, оскільки обов'язок відповідача компенсувати лізингоодержувачу витрати, в тому числі, на винагороду юристам, сплачені з метою відшкодування заборгованості передбачений умовами договору фінансового лізингу, що відповідає вимогам ст. ст. 10, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, та відноситься до збитків, понесених позивачем внаслідок неналежного виконання відповідачем умов даного договору.

Щодо стягнення збитків в сумі 800,00 грн., які полягають у витратах на відповідальне зберігання транспортного засобу, суд вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

На підтвердження понесених витрат на відповідальне зберігання транспортного засобу в сумі 800,00 грн., які були надані ТОВ "Автосоюз", позивач послався на рахунок про сплату № 5 від 26.01.2015, акт надання послуг № 43 від 26.01.2015 на суму 800,00 грн. та договір відповідального зберігання від 01.09.2014. Разом з тим, надані позивачем документи суд не приймає в якості належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме транспортний засіб VW Polo Sedan 1.6 I Benzin, шасі № шасі № НОМЕР_2, двигун № НОМЕР_1, 2012 року виробництва, який є об'єктом лізингу за договором фінансового лізингу № 00005831 від 18.09.2012, перебував на відповідальному зберіганні у ТОВ "Автосоюз".

Надані суду рахунок на оплату послуг відповідального зберігання та акт надання послуг, як доказ надання ТОВ "Автосоюз" послуг на відповідальне зберігання автомобілів, фактично не містять індивідуалізованих даних про транспортні засоби (транспортний засіб), що були (був) предметом відповідального зберігання, в них лише зазначено кількість наданих послуг - 2. Жодних інших належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, доказів того, що позивач поніс витрати на відповідальне зберігання об'єкту лізингу в сумі 800,00 грн., матеріали справи не містять, а позивачем суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача у даній частині задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене та встановлені обставини у справі, суд задовольняє позов ТОВ "Порше Лізинг Україна" частково.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тройка-СКСІ" (02097, м. Київ, вул. Лисківська, буд. 2/71, кв. 202, код 36192475) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, проспект П. Тичини, 1 В, офіс "В", код 35571472) основну заборгованість у сумі 58 346, 02 грн. (п'ятдесят вісім тисяч триста сорок шість гривень 02 коп.), пеню у сумі 3 109, 49 грн. (три тисячі сто дев'ять гривень 49 коп.), інфляційні втрати у сумі 32 465, 01 грн. (тридцять дві тисячі чотириста шістдесят п'ять гривень 01 коп.), 3 % річних у сумі 2 448, 14 грн. (дві тисячі чотириста сорок вісім гривень 14 коп.), збитки у сумі 5 000 (п'ять тисяч гривень 00 коп.), судовий збір у розмірі 1520,53 грн. (одну тисячу п'ятсот двадцять гривень 53 коп.).

3.В іншій частині позовних вимог відмовити.

4.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 06.04.2016

Суддя І.В.Усатенко