РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016Справа №910/3558/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» про повернення земельної ділянки

за участю представників сторін:

від прокуратури: Бондарчук І.П. (посвідчення № 026128 від 13.05.2014);

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились,

ВСТАНОВИВ :

01.03.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» (далі - відповідач) про повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог заступник прокурора міста Києва пояснив, що всупереч вимогам чинного законодавства України, без документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою, відповідачем для розміщення газово-заправного пункту та тимчасової споруди - операторської використовується земельна ділянка, площею 0,005 га, розташована за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Симиренко (перетин вулиць Симиренко та Жолудєва), обліковий номер 75:325:113 (далі - земельна ділянка).

Вважаючи, що відповідач користується земельною ділянкою без достатніх правових підстав, чим порушує інтереси держави, на підставі ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», заступник прокурора міста Києва звернувся до суду, просив зобов'язати відповідача повернути спірну земельну ділянку.

Провадження у справі № 910/3558/16 порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2016, розгляд справи призначено на 21.03.2016.

15.03.2016 через загальний відділ діловодства суду від представника прокуратури для долучення до матеріалів справи надійшли документи, витребувані ухвалою суду від 02.03.2016.

21.03.2016 через загальний відділ діловодства суду від представника прокуратури надійшли клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом було задоволено, а також заява, в якій заступник прокурора міста Києва просив суд зобов'язати відповідача повернути спірну земельну ділянку позивачу, привівши її у придатний для використання стан. Вказана заява була прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні представники прокуратури та позивача надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 02.03.2016 не виконав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2016, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), розгляд справи було відкладено на 04.04.2016.

04.04.2016 представник прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представники позивача та відповідача в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду від 21.03.2016 не виконали.

Ухвали у даній справі надсилалися, зокрема, відповідачеві за адресою його місцезнаходження, яка відповідає відомостям, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 87 0 та № 87 2, долученим до матеріалів справи. Із вказаних рекомендованих повідомлень вбачається, що поштові відправлення були вручені відповідачу 10.03.2016 та 29.03.2016 відповідно.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що відповідач був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи № 910/3558/16 своєчасно та належним чином.

Разом з тим, відповідач в жодне судове засідання свого повноважного представника не направив, обґрунтованих письмових пояснень із зазначенням поважних причин неявки його представника в судові засідання суду не надав, правами, наданими ст. ст. 22, 59 ГПК України, не скористався, відзиву на позовну заяву або доказів, що спростовують доводи позивача та заступника прокурора міста Києва, суду не надав, тому, відповідно до положень ст. 75 ГПК України, справа була розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 04.04.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши пояснення повноважних представників позивача та прокуратури, судом встановлено наступне.

На запит прокуратури міста Києва № 19 від 17.04.2015 та на підставі рішення Київської міської ради № 413/1278 від 16.04.2015 головним спеціалістом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Біловським І.В. було проведено обстеження земельної ділянки, розташованої по вул. Симиренко (перетин вулиць Симиренко та Жолудєва) у Святошинському районі міста Києва, код ділянки 75:325:113 (далі - земельна ділянка), за результатами якого був складений акт обстеження земельної ділянки № 75/08 від 23.06.2015 (далі - акт № 75/08), копія якого долучена до матеріалів справи.

Крім того, на запит прокуратури міста Києва № 05/1-195-15 від 24.02.2016 головним спеціалістом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Біловським І.В. повторно було проведено обстеження спірної земельної ділянки, за результатами якого також був складений акт обстеження земельної ділянки № 16-0425-08 від 01.03.2016 (далі - акт № 16-0425-08), копія якого долучена до матеріалів справи.

З актів № 75/08 та № 16-0425-08 вбачається, що згідно з даними міського земельного кадастру земельна ділянка, що обстежувалась, обліковується, як землі не надані у власність чи користування у Святошинському районі міста Києва.

В актах № 75/08 та № 16-0425-08 також зазначено, що під час обстеження земельної ділянки за вказаною адресою було встановлено, що земельна ділянка площею близько 0,005 га використовується товариством з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» (далі - відповідач) для експлуатації та обслуговування газово-заправного пункту та тимчасової споруди - операторської. Рішення стосовно відведення вказаної земельної ділянки за поданням Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала. Документи, що посвідчують право оренди (власності) на земельну ділянку, передбачені ст. 126 Земельного кодексу України у Департаменту земельних ресурсів станом на 31.12.2012 не зареєстровані. Вбачається самовільне зайняття земельної ділянки.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 53813753 від 23.02.2016, копія якої долучена до матеріалів справи, у вказаних реєстрах відомості щодо прав, заборон відчуження або іпотек стосовно будь-якого майна, що перебуває у власності або користуванні відповідача, відсутні.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Вважаючи, що відповідач користується земельною ділянкою без достатніх правових підстав, чим порушує інтереси держави, а також з огляду на те, що Київська міська рада (далі - позивач), як орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, захист цих інтересів не здійснює, заступник прокурора міста Києва на підставі ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернувся до суду та, з урахуванням змісту заяви, поданої представником прокуратури 21.03.2016, просив суд зобов'язати відповідача повернути спірну земельну ділянку позивачу, привівши її у придатний для використання стан.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Пунктом 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» № 6 від 17.05.2011 (далі - Постанова Пленуму ВГСУ № 6 від 17.05.2011) роз'яснено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Згідно з ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Частиною 2 ст. 123 Земельного кодексу України встановлено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.

Пунктом 45 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015, встановлено, що для державної реєстрації права власності на сформовану земельну ділянку в порядку відведення земельної ділянки із земель державної та комунальної власності подається рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (в разі підготовки лотів до проведення земельних торгів).

Статтею 21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені документи, що можуть би отримані заявником за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав складаюься рішення державного реєстратора та інформація з Державного реєстру прав, які надаються в електронній та (за бажанням заявника) в паперовій формі.

Пунктом 2 Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015, встановлено, що інформація з Державного реєстру прав надається за допомогою програмних засобів ведення цього Реєстру у паперовій або електронній формі, що має однакову юридичну силу та містить обов'язкове посилання на Державний реєстр прав.

Інформація з Державного реєстру прав містить актуальні на дату та час її надання відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, наявні в ньому, а також відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або відомості про відсутність зареєстрованих речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (п. 4 вищевказаного Порядку).

З наведених вище норм Закону вбачається, що документом, який свідчить про наявність права власності на нерухоме майно, зокрема й земельну ділянку, є Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер (ч. ч. 8, 9 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Отже, згідно із законодавством України право на землю реалізується шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Визначений законодавством порядок набуття права на землю передбачає, зокрема, отримання заявником дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, рішення компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також про передання у власність чи користування (оренду) визначеної земельної ділянки заявникові, та отримання документів, що посвідчують права заявника на визначену земельну ділянку. Усі перелічені документи можуть свідчити або про вжиття особою заходів до оформлення права на земельну ділянку або про завершення оформлення такого права в установленому законодавством порядку.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 02.03.2016 та 21.03.2016 відповідача зобов'язано надати суду, зокрема, відзив на позов у порядку ст. 59 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини, викладені у ньому.

Проте відповідач правами, наданими йому ст. ст. 22, 59 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, відзиву на позовну заяву та доказів, що спростовують доводи заступника прокурора міста Києва та позивача, суду не надав.

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2016 відповідача також зобов'язано надати суду правочин або іншу правову підставу, відповідно до якої відповідач користується спірною земельною ділянкою.

Відповідач, всупереч вимогам ухвали суд від 21.03.2016, рішення Київської міської ради про надання йому у власність або користування спірної земельної ділянки, а також документів, що посвідчують право власності або право користування спірною земельною ділянкою, суду не надав.

Також відповідач не надав суду доказів, що підтверджують його звернення до позивача, як органу місцевого самоврядування, уповноваженого передавати у власність або користування спірну земельну ділянку, з клопотанням про оформлення речового права на неї або доказів вжиття ним інших заходів, спрямованих на оформлення його прав на спірну земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, п. 3.3 Постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 17.05.2011 роз'яснено, що ордер та інші дозвільні документи на право торгівлі надають суб'єкту господарювання право на здійснення підприємницької діяльності, зокрема, на відповідній території, земельній ділянці або у приміщенні. При цьому такий документ не надає права на відповідну земельну ділянку як частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами в розумінні частини першої статті 79 ЗК України. Отже, розміщення малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій вона розміщена, може свідчити про самовільне зайняттям земельної ділянки і тягнути за собою наслідки, визначені статтею 212 ЗК України.

Судом встановлено, що відповідач використовує спірну земельну ділянку для експлуатації та обслуговування газово-заправного пункту та тимчасової споруди - операторської.

Відповідно до п. 1.2 Інструкції щодо вимог пожежної безпеки під час проектування автозаправних станцій, затвердженої Наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи № 376 від 06.12.2005, операторська - приміщення з робочим місцем оператора автозаправної станції, електричною щитовою і побутовим блоком, які розташовані в окремому будинку або будинку з приміщеннями сервісного обслуговування водіїв та/або пасажирів, автотранспорту.

Стаціонарний автомобільний газозаправний пункт - автозаправна станція, технологічне обладнання якої призначене для заправлення автотранспорту тільки скрапленим вуглеводневим газом із стаціонарних резервуарів ємністю відповідно до ДБН В.2.5-20-2001 «Інженерне обладнання будинків і споруд. Газопостачання».

В свою чергу, автозаправна станція - комплекс будинків, споруд, технологічного обладнання, призначений для приймання, зберігання моторного палива та заправлення ним автотранспорту (мототранспорту).

Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після:

1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України;

2) реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I-III категорій складності;

3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до IV і V категорій складності.

Таким чином, законодавством передбачено, що початку будівництва будь-якого об'єкта передує повідомлення відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю шляхом направлення повідомлення про початок виконання будівельних робіт або реєстрації чи отримання дозвільної документації.

Відповідач будь-яких документів, передбачених ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стосовно газово-заправного пункту, розміщеного на спірній земельній ділянці, суду не надав.

Також відповідач не долучив до матеріалів справи документів, які б підтверджували, що комплекс споруд та технологічного обладнання, призначеного для заправлення автотранспорту скрапленим вуглеводневим газом, які становлять газово-заправний пункт, розміщений на спірній земельній ділянці, належить відповідачу на праві власності.

А судом раніше встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості щодо права власності відповідача на будь-яке нерухоме майна відсутні.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про те, що відповідач, всупереч наведеним нормам чинного законодавства України, користується земельною ділянкою, площею 0,005 га, що розташована за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Симиренко (перетин вулиць Симиренко та Жолудєва), обліковий номер 75:325:113, для розміщення газово-заправного пункту та тимчасової споруди - операторської без достатніх правових підстав. Крім того, відповідач не надав суду пояснень щодо причин відсутності у нього правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку, не довів, що вживає заходів до оформлення права на земельну ділянку. Сукупність наведених обставин дозволяє суду кваліфікувати таке використання спірної земельної ділянки відповідачем як самовільне її зайняття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що вимога заступника прокурора міста Києва щодо зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку, площею 0,005 га, розташовану за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Симиренко (перетин вулиць Симиренко та Жолудєва), обліковий номер 75:325:113, яка використовується відповідачем для розміщення газово-заправного пункту та тимчасової споруди - операторської, позивачу, привівши її у придатний для використання стан, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо розподілу господарських витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, суд вважає за необхідне покласти судовий збір у розмірі 1 378,00 грн на відповідача.

Керуючись статтями 32, 34, 44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» (87548, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Громової, буд. 56; ідентифікаційний код 21506169) повернути земельну ділянку, площею 0,005 га, розташовану за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Симиренко (перетин вулиць Симиренко та Жолудєва), обліковий номер 75:325:113, що використовується для розміщення газово-заправного пункту та тимчасової споруди - операторської, Київській міській раді (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ідентифікаційний код 22883141), привівши її у придатний для використання стан.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс 2000» (87548, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Громової, буд. 56; ідентифікаційний код 21506169, з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду) на користь прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9; ідентифікаційний код 02910019, на будь-який його рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду) 1 378,00 грн (одну тисячу триста сімдесят вісім грн 00 коп.) судового збору.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11 квітня 2016 року.

Cуддя Я.А. Карабань