РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016Справа №910/2126/16
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Національна компанія "Укрексперт"

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Будестейт-ТД"

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполісстрой"

про стягнення 237 003,80 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Національна компанія "Укрексперт" до товариства з обмеженою відповідальністю "Будестейт-ТД", товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполісстрой" про стягнення 237 003,80 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 910/10272/13 від 30.07.2013 року солідарно стягнуто з відповідачів на користь позивача 318 000,00 грн. основного боргу, 13 785,28 грн. 28 коп. пені, 4 178,21 грн., 3% річних та витрати по сплаті судового збору.

30.12.2013 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Савчуком К.П. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 41383715 про солідарне стягнення з відповідача 2 на користь позивача 318 000,00 грн. основного боргу, 13 785,28 грн. 28 коп. пені, 4 178,21 грн., 3% річних та витрати по сплаті судового збору. Станом на день подачі позову рішення суду не виконане.

Таким чином, відповідно до вищевикладеного позивач звернувся до суду з вимогою про солідарне стягнення з відповідачів трьох процентів річних у сумі 20 127,80 грн. (нараховані з 01.01.2014 року по 10.02.2016 року) та індекс інфляції у сумі 216 876,00 грн. (нарахований з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року).

Ухвалою господарського суду м. Києва від 11.02.2016 року порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 15.03.2016 року.

11.03.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі, на виконання вимог ухвали суду від 11.02.2016 року.

Представники відповідачів 1, 2 в судове засідання 15.03.2016 року не з'явилися, вимоги ухвали суду від 11.02.2016 року не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином.

У судове засідання з'явився представник позивача.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.03.2016 року розгляд справи відкладено на 04.04.2016 року.

Представники позивача та відповідачів 1, 2 в судове засідання 04.04.2016 року не з'явилися, вимоги ухвали суду від 11.02.2016 року не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

У відповідності до ст. 87 ГПК України ухвали суду було надіслано відповідачу 1 рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме: 04053, м. Київ, вул. Кудрявська, будинок 7 офіс 1, яка згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 11.02.2016 року є місцезнаходженням відповідача 1 та 03113, м. Київ, просп. Перемоги. 62-Б, офіс 1 яка згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 11.02.2016 року є місцезнаходженням відповідача 2.

Стаття 64 ГПК України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між товариством з обмеженою відповідальністю «Національна компанія «Укрексперт» (виконавцем) та товариством з обмеженою відповідальністю «Будестейт-ТД» (замовником) було укладено договір про надання послуг № 01-04/02-12 від 02.04.2012 р.

Відповідно до п. 1.1. договору виконавець, діючи в інтересах замовника, зобов'язався надати посередницькі та консультаційно-організаційні послуги щодо укладення будь-яких правочинів (господарських договорів) між замовником та Національною спілкою художників України, що стосується забудови земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Сошенка, 33, у період між 02.04.2012 р. по 30.06.2012 р., зокрема договору про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника.

16.05.2012 р. сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання послуг № 01-04/02-12 від 02.04.2012 р., якою, зокрема, внесено зміни до розділу 3 договору.

Відповідно до п. 3.1. додаткової угоди № 1, винагорода за надані послуги становить 14 664 000,00 (чотирнадцять мільйонів шістсот шістдесят чотири тисячі гривень) грн. без ПДВ.

Сторонами підписано акт виконаних робіт № 1 від 16.05.2012 р. до договору про надання послуг № 01-04/02-12 від 02.04.2012 р., згідно з яким виконавець надав замовнику посередницькі та консультаційно-організаційні послуги щодо укладення правочинів. Період надання послуг встановлено з 02.04.2012 р. по 16.05.2012 р., послуги надані в повному обсязі, якісно та належним чином. Винагорода виконавця визначена в розмірі 1 344 000,00 грн. та повинна бути сплачена згідно з затвердженим графіком з липня 2012 року по лютий 2013 року.

16.05.2012 р. між ТОВ "Національна компанія "Укрексперт" (кредитором), ТОВ "Будестейт-ТД" (боржником) та товариством з обмеженою відповідальністю "Мегаполісстрой" (поручителем) укладено договір поруки. За умовами договору поруки поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань ТОВ "Будестейт-ТД", що виникли з договору № 01-04/02-12 про надання послуг від 02.04.2012 р., який укладено між позивачем та відповідачем-1.

Відповідно до п. 3.1. договору поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов'язання. Але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов'язання, визначеного п. 4 договору поруки.

Згідно з п. 4.1. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником, згідно з основним договором усім своїм майном, а також за відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки.

Рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 910/10272/13 від 30.07.2013 року солідарно стягнуто з відповідача 1 та відповідача 2 на користь позивача 318 000,00 грн. основного боргу, 13 785,28 грн. 28 коп. пені, 4 178,21 грн., 3% річних та витрати по сплаті судового збору.

Відповідно до ч. 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, оскільки сторонами у справі беруть участь ті самі особи, встановлені Рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 910/10272/13 від 30.07.2013 року обставини не доказуються при розгляді даної справи.

30.12.2013 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Савчуком К.П. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 41383715 про солідарне стягнення з відповідача 2 на користь позивача 318 000,00 грн. основного боргу, 13 785,28 грн. 28 коп. пені, 4 178,21 грн., 3% річних та витрати по сплаті судового збору. Станом на день подачі позову рішення суду не виконане.

Суд наголошує, що договори є дійсними, укладені правочини є підставою для настання відповідних прав та обов'язків між сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У зв'язку з неналежним виконання зобов'язань за договором позивач просить суд стягнути на користь позивача солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 три проценти річних у сумі 20 127,80 грн. (нараховані з 01.01.2014 року по 10.02.2016 року) та індекс інфляції у сумі 216 876,00 грн. (нарахований з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року).

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Позивач також надав довідку про суму заборгованості відповідача 1 та оборотну відомість, відповідно до яких основна заборгованість відповідача 1 становить 318 000,00 грн.

В п. 7.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

Відповідно до частини 1 статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або у повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 543 Цивільного кодексу України солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми не є неустойкою, а ст. 625 ЦК не передбачає можливості зменшення судом її розміру.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, повинно враховуватись, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При цьому судом враховано, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником та поручителем, не припиняє правовідносин сторін договорів, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (постанови Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі N 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі N 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі N 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі N 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі N 3-142гс11).

Розрахунок 3 % річних та індексу інфляції позивачем здійснено з суми 318 000,00 грн., яка є основною сумою заборгованості.

Враховуючи не виконання рішення Господарського суду міста Києва по справі по справі № 910/10272/13 від 30.07.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення на користь позивача солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 три проценти річних у сумі 20 127,80 грн. (нараховані з 01.01.2014 року по 10.02.2016 року) та індекс інфляції у сумі 216 876,00 грн. (нарахований з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49, ст.ст. 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю "Будестейт-ТД" (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, будинок 7 офіс 1, ідентифікаційний код 36125367) та товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполісстрой" (03113, м. Київ, просп. Перемоги. 62-Б, офіс 1, ідентифікаційний код 32595417) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Національна компанія "Укрексперт" (01054, м. Київ, вул. Гоголівська, 29, оф. 1, ідентифікаційний код 31513443) три проценти річних у сумі 20 127 (двадцять тисяч сто двадцять сім) грн. 80 коп., індекс інфляції у сумі 216 876 (двісті шістнадцять гривень вісімсот сімдесят шість) грн. 00 коп. та 3 555 (три тисячі п'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 06 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 14.04.2016 року.

Суддя С.М. Мудрий