КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2016 р. Справа№ 910/28646/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Рябухи В.І.

Калатай Н.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача: не викликався, не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

від відповідача: Ярова В.О. - представник, дов. № 7 від 15.01.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Деко"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2015

у справі № 910/28646/15 (суддя Отрош І.М.)

за позовом "V33 Polska" Spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia ("V33 Польска" Товариство з обмеженою відповідальністю)

до Приватного акціонерного товариства "Деко"

про стягнення 26 314 євро 14 центів

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/28646/15 відкладено на 23.03.2016.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2015 у справі № 910/28646/15 позов задоволено повністю. Підлягає стягненню з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 26 314 євро 14 центів та судовий збір у розмірі 9 974 грн. 81 коп.

Рішення мотивовано тим, що позивач довів суду, а відповідач не спростував належними та допустимими доказами те, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість у заявленому розмірі за неоплату товару, поставленого за міжнародною товарно-транспортною накладною CMR від 17.12.2013 та міжнародною товарно-транспортною накладною CMR000196 від 26.03.2014 відповідно до умов контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008; позивачем не вказано конкретної суми витрат, пов'язаних з послугами перекладача та позивачем не надано суду доказів вартості понесених ним відповідних витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2015 у справі № 910/28646/15 скасувати та припинити провадження у справі з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, при недоведеності і не повному з'ясуванні обставин справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 ГПК України, яке було подано відповідачем 14.12.2015, з огляду на "дефект" арбітражного (третейського) застереження.

Як зазначає скаржник, місцевий господарський суд не звернув належної уваги на те, що наявний у п. 11.1 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008 недолік не має наслідком недійсність чи неможливість виконання арбітражної угоди. Доказів на підтвердження такого факту також не надано позивачем, та не зазначено в оскаржуваному рішенні.

Скаржник наголошує, що умова п. 11.1 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008 свідчить про чітке волевиявлення сторін щодо передачі всіх спорів до Арбітражного інституту Торгівельної палати м. Стокгольм, Швеція.

Також, скаржник наголошує на тому, що листом від 21.08.2015 Арбітражний інститут Торгівельної палати м. Стокгольм лише рекомендував внести зміни до контракту, але не відмовив у праві звернення до суду за чинної редакції п. 11.1 контракту; будь-яких звернень від позивача стосовно внесення змін до п. 11.1 контракту відповідач не отримував.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2015 у справі № 910/28646/15 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Позивач зазначає, що відповідач у судовому засіданні та в апеляційній скарзі підтверджує наявність заборгованості у повному обсязі. Також позивач вказує на те, що п. 11.1 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008 не містить точної назви арбітражу, на вирішення якого сторони мають передавати спори щодо зазначеного контракту, у зв'язку з чим арбітражна угода не може бути виконана.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.10.2008 між Групою V33 S.A. B.P.1 DOMBLANS-Франція (постачальник) та Закритим акціонерним товариством "Деко" (дистриб'ютор) було укладено контракт купівлі-продажу № 8, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник продає, а дистриб'ютор купує товари згідно з умовами даного контракту.

У п. 1.2 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008, сторони погодили, що перелік, ціни та строк придатності товарів встановлені в додатку № 1 до вказаного контракту.

Відповідно до Статуту відповідача, зареєстрованого у новій редакції 11.10.2010 за № 3000606, Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи № 776634, змінено найменування організаційно-правової форми Закритого акціонерного товариства "Деко" ідентифікаційний код 25195772 на Приватне акціонерне товариство "Деко" ідентифікаційний код 25195772.

Відповідно до ст. 2 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008, валюта контракту - євро; форма оплати - безготівкова; сума контракту - 1 200 000 євро.

Відповідно до п. 3.1 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008, валюта оплати товару - євро.

Згідно з п. 3.2 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008, оплата товарів здійснюється дистриб'ютором за його вибором: на умовах попередньої оплати товарів - оплата товару в день відвантаження, у такому випадку постачальник надає дистриб'ютору знижку до ціни, вказаної у додатку № 1 у розмірі 3 %; на умовах післяоплати товарів протягом 90 календарних днів з дати поставки товару. Датою поставки товару є дата передачі товарів перевізнику, вказаному дистриб'ютором.

В п. 4.1 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008, сторони погодили, що умови поставки товару відповідно до "Incoterms 2000" - EXW.

Пунктом 4.4 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008 сторони визначили, що процедура поставки товару відображена у додатку № 3 до контракту.

Згідно із п. 8.2 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008, дистриб'ютор своєчасно і в повному об'ємі проводить оплату купленого товару відповідно до умов даного контракту.

Відповідно до ст. 9 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008, даний контракт вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2011.

Додатковою угодою від 10.06.2011 до контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008, сторони погодили умови поставки товарів згідно із "Incoterms 2010" - FCA (Домбланс, Франція).

Додатковою угодою від 01.11.2011 до контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008, сторони продовжили строк дії контракту до 31.12.2014.

Додатковою угодою від 19.02.2013 до контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008, сторони погодили умови поставки товарів згідно із "Incoterms 2010" - FCA (Познань, Польща).

11.09.2013 між Акціонерним товариством Групою V33 (постачальник), Товариством з обмеженою відповідальністю V33 POLSKA (вантажовідправник) та позивачем (дистриб'ютор) було укладено додаткову угоду до контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008. Сторони погодили, що оплата товару відповідно до умов даного контракту з дати підписання даної додаткової угоди проводиться на банківські реквізити вантажовідправника (п. 1 додаткової угоди від 11.09.2013). Вантажовідправником є Товариство з обмеженою відповідальністю V33 POLSKA. Умови поставки товарів - FCA (Закржево, Польща)(п. 2 додаткової угоди № 2 від 11.09.2013).

Позивачем подано до суду першої інстанції позовну заяву про стягнення з відповідача 26 314 євро 14 центів заборгованості з огляду на те, що відповідач не в повному обсязі оплатив поставлений товар, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR від 17.12.2013 та рахунком-фактурою № 130016806 від 12.12.2013; міжнародною товарно-транспортною накладною CMR000196 від 26.03.2014 та рахунком-фактурою № 140003023 від 21.03.2014.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із правилами "Incoterms-2010" (Incoterms, International commerce terms, міжнародні комерційні умови, комплект міжнародних правил з тлумачення найбільш широко використовуваних торгівельних термінів (умов) в галузі міжнародної торгівлі), умови постачання, згідно із п. 4.1 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008,в редакції додаткової угоди від 11.09.2013, покупець зобов'язаний сплатити ціну товару у відповідності з договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено в ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконав свої зобов'язання за контрактом купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008 та поставив відповідачу узгоджений між сторонами товар на загальну суму 36 589 євро 92 центи, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR від 17.12.2013 (із відміткою перевізника про отримання) разом із рахунком-фактурою № 130016806 на суму 4 029 євро 68 центів та міжнародною товарно-транспортною накладною CMR000196 від 26.03.2014 (із відміткою перевізника про отримання товару) разом із рахунком-фактурою № 140003023 на суму 32 560 євро 24 центи.

Відповідач, в свою чергу, свій обов'язок з оплати за товар, поставлений за міжнародною товарно-транспортною накладною CMR від 17.12.2013 на суму 4 029 євро 68 центів, повинен був виконати на користь позивача в строк по 17.03.2014, а за товар, поставлений за міжнародною товарно-транспортною накладною CMR000196 від 26.03.2014 на суму 32 560 євро 24 центи - по 24.06.2014.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином не виконав свій обов'язок з оплати за поставлений позивачем товар. 26.08.2014 відповідач сплатив на користь позивача грошові кошти лише у розмірі 10 000 євро 00 центів, що підтверджується підтвердженням банківського переказу "BGZ BNP PARIBAS" (а.с. 46).

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про наявність заборгованості у відповідача в розмірі 26 589 євро 92 центи, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 26 589 євро 92 центи.

Враховуючи, що суд першої інстанції не може вийти за межі позовних вимог за відсутності відповідного клопотання, позовні вимоги було задоволено у заявленому позивачем розмірі.

Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" від 24.02.1994 № 4002-ХІІ, із змінами і доповненнями, суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Згідно із ст. ІІ Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958 рік) кожна договірна держава визнає письмову угоду, по якій сторони зобов'язуються передавати в арбітраж всі або будь-які спори, що виникли або можуть виникнути між ними у зв'язку з будь-яким конкретним договірним або іншим правовідношенням, об'єкт якого може бути предметом арбітражного розгляду.

Термін "письмова угода" включає арбітражне застереження в договорі, або арбітражну угоду, підписану сторонами, або що міститься в обміні листами або телеграмами.

Відповідно до п. 3 ст. ІІ Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958 рік), суд може порушувати провадження у справі за наявності арбітражного застереження, якщо визначить, що таке застереження є недійсним, втратило силу або не може бути виконане.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв'язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном, а також спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об'єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб'єктами права України.

Відповідно до визначення, наведеного у ст. 2 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", "арбітраж" - це будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України.

Крім того, визначення терміну "арбітраж" також надано Європейською конвенцією про зовнішньоторговельний арбітраж від 21.04.1961, відповідно до якої цей термін означає вирішення спорів як арбітрами, призначеними по кожній окремій справі (арбітраж ad hoc), так і постійними арбітражними органами.

У п. 5 роз'яснення Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій" № 04-5/608 від 31.05.2002, із змінами і доповненнями зазначено, що господарським судам слід враховувати, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - ad hoc); ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при Торгово-промисловій палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном; господарський суд може порушити провадження зі справи у випадку наявності у зовнішньоекономічному договорі арбітражної угоди, якщо визначить, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (пункт 3 статті 2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, Нью-Йорк, 1958 рік); названа норма узгоджується з вимогами ст. 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", згідно з пунктом 1 якої суд, до якого подано позов з питання, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін просить про це не пізніше подання своєї першої заяви по суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Це стосується, зокрема, випадків, якщо сторони неправильно виклали назву третейського суду або зазначили арбітражну установу, якої не існує.

Пунктом 11.1 ст. 11 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008 сторони погодили, що всі спори, котрі можуть виникнути з даного контракту або у зв'язку з ним, підлягають остаточному врегулюванню в Арбітражному Інституті, м. Стокгольм, Швеція згідно з правилами розгляду, встановленими цим Інститутом. Мова розгляду - російська і англійська.

В матеріалах справи наявний лист Торгово-промислової палати України від 21.08.2015 № 6275/05.0-05-7.3 (а.с. 25) відповідно до якого, в довідково-інформаційному фонді Торгово-промислової палати України інформація щодо існування арбітражної установи "Арбітражний інститут м. Стокгольма" відсутня. Також, в матеріалах справи міститься лист Арбітражного інституту Торгової палати м. Стокгольма від 21.08.2015 (а.с. 26), в якому зазначено, що правильною назвою даної установи є наступна: Арбітражний інститут Торгової палати м. Стокгольма.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що п. 11.1 ст. 11 контракту купівлі-продажу № 8 від 02.10.2008 не містить точної назви арбітражу, на вирішення якого сторони мають передавати спори щодо зазначеного контракту, у зв'язку з чим арбітражна угода не може бути виконана; тому, місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі.

Також, відповідачем було подано 15.12.2015 до місцевого господарського суду клопотання щодо залучення в якості третьої сторони з боку позивача "Групу V33 S.A."; запросити для надання пояснень посадових осіб третьої сторони, перелічених у клопотанні.

Суд першої інстанції, посилаючись на ст. 27 ГПК України, п. 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18, обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаного клопотання з огляду на те, що позивачем не доведено, що у зв'язку з прийняттям рішення у даній справі Group V33 S.A.B.P.1 39210 DOMBLANS-FRANCE буде наділена новими правами та на неї буде покладено нові обов'язки, або буде змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Також, із матеріалів справи не вбачається того, що пояснення зазначених у клопотанні посадових осіб є необхідними для вирішення спору (ст. 65 ГПК України).

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не погоджується з доводами апеляційної скарги враховуючи викладене та наступне.

Відповідно до ст. 38 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" від 16.04.1991 № 959-ХІІ, спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про міжнародне приватне право" від 23.06.2005 № 2709-ІV, право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право", у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України "Про міжнародне приватне право" у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону.

Згідно із ст. 32 Закону України "Про міжнародне приватне право" зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом, у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином; якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, зокрема, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 33 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24.05.1993, зобов'язання, що виникають з договірних відносин, визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої була укладена угода, хіба що учасники договірних відносин підпорядкують ці відносини вибраному ними законодавству; у справах, зазначених в пункті 1, компетентним є суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу відповідач. Компетентним є також суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу позивач, якщо на цій території знаходиться предмет спору або майно відповідача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до змісту правовідносин, які виникають із згаданого контракту, підлягає застосуванню право України, а спір підлягає розгляду в Господарському суді міста Києва.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами чинного законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2015 у справі № 910/28646/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Деко" залишити без задоволення.

2. Справу № 910/28646/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 13.04.2016.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді В.І. Рябуха

Н.Ф. Калатай