донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

11.04.2016 справа №908/6016/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_1В ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача-1: від відповідача-2:не прибув ОСОБА_5 довір не прибув
розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_6 Дніпро", м. Київ
на рішення господарського суду Запорізької області
від03 лютого 2016 р.
у справі№ 908/6016/15 (суддя Місюра Л.С.)
за позовомПублічного акціонерного товариства "ОСОБА_6 Дніпро", м. Київ
до відповідача-1: до відповідача-2: Приватного підприємства "Молокозавод-ОЛКОМ", м. Мелітополь Запорізької області Товариства з обмеженою відповідальністю "Вознесенка-Агро", с. Вознесенка Запорізької області
провизнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.02.2016р. по справі №908/6016/15 відмовлено в задоволенні позовних вимог компанії Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_6 Дніпро", м. Київ до Приватного підприємства "Молокозавод-ОЛКОМ", м. Мелітополь Запорізької області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Вознесенка-Агро", с. Вознесенка Запорізької області про визнання договору купівлі-продажу комплексу № 609 від 20.03.2015 року недійсним.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство "ОСОБА_6 Дніпро", м. Київ звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 03.02.2016р. по справі № 908/6016/15 із прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Скаржник вважає, що рішення місцевого господарського суду прийнято із неповним зясуванням обставин справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що відповідач-1 не отримував письмового дозволу банку на відчуження нерухомого майна, що є підставою для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним на підставі ч.1 ст. 215 та ч.2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.02.2016р. було сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий Сгара Е.В., судді Мясищев А.М., Будко Н.В.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 08.04.2016р. у звязку із перебуванням судді Мясищева А.М. у відпустці сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий Сгара Е.В., судді Дучал Н.М., Будко Н.В.

Позивач у судове засідання 11.04.2016р. не прибув, через канцелярію суду надав клопотання, яким просив відкласти розгляд апеляційної скарги та продовжити строк її розгляду.

Зазначене клопотання позивача оговорено у судовому засіданні та залишено без задоволення, враховуючи необовязковість явки сторін, відсутність підтвердження поважності причин не явки у судове засідання та доказів, які б свідчили про неможливість направлення в судове засідання іншого представника Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_6 Дніпро".

Відповідач-1 у судовому засіданні 11.04.2016р. заперечив проти задоволення апеляційної скарги та проти задоволення клопотання про відкладення її розгляду.

Відповідач-2 у судове засідання 11.04.2016р. не прибув, причини неявки не повідомив.

Фіксування судового засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку, встановленому ст.ст.4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Перевіривши матеріали справи та правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального права України, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Із матеріалів справи вбачається, що 28.09.2010 року між Публічним акціонерним товариством ОСОБА_6 Дніпро (далі банк) та Приватним підприємством Молокозавод - ОЛКОМ (далі позичальник) було укладено кредитний договір 280910-КЛТМ (далі - кредитний договір).

До вищевказаного кредитного договору укладались договори про його зміну №270912, №061212, №080213, № 151113.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору (з урахуванням змін внесених договором про зміну № 151113) банк, на умовах цього договору, відкриває позичальнику відновлювальну мультіївалютну траншеву кредитну лінію в національній валюті України та/або в іноземних валютах: долар США та Євро в межах загальної суми, еквівалентної 40 000 000,00 гривень.

Відповідно до п. 2.3.2. кредитного договору проценти за користування кредитами, наданими за цим договором, нараховуються банком та сплачуються позичальником щомісячно в останній робочий день поточного місяця, а також у день повного погашення заборгованості за кредитами для закриття цього договору (достроково або при настанні строку погашення), але не пізніше лати погашення кредитів, вказаної в пункті 1.1 цього договору, виходячи із суми заборгованості на позичковому рахунку та процентної ставки, вказаної в пункті 1.4 цього договору.

Відповідно до п. 3.4.10 кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №270912 від 27.09.2012р.) позичальник зобовязався в період дії цього договору без попереднього письмового дозволу банку не робить наступні дії: передавати в заставу, оренду, лізинг чи користування, володіння (на строк, що перевищує термін дії цього договору) свої активи, які виступають забезпеченням за цим договором, як забезпечення по зобовязанням перед іншими кредиторами або здійснювати право власності активами таким чином, що призведе до їх зменшення.

20.03.2015р. між приватним підприємством Молокозавод-ОЛКОМ (далі продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Вознесенка-Агро (далі покупець) було укладено договір купівлі-продажу комплексу, який було посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за №609 (далі договір купівлі-продажу).

Згідно вказаного договору купівлі-продажу продавець продав та передав покупцю, а покупець купив та прийняв від продавця комплекс за №32, розташований за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Вознесенка, вулиця Степова.

Відповідно до п. п. 3 та 4 договору купівлі-продажу експертна вартість зазначеного комплексу становить 252 369 грн. без ПДВ, згідно Звітів про оцінку майна, зроблених ТОВ Мелітопольське експерно - техничне агентство нерухомого майна від 30.01.2015р.

Продаж зазначеної частини комплексу здійснюється за 302 842 грн. 80 коп. з ПДВ.

Матеріали справи свідчать, що 23.03.2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю Вознесенка-Агро перерахувало на користь приватного підприємства Молокозавод-ОЛКОМ вартість комплексу в розмірі 302 842 грн. 80 коп., що підтверджується платіжним дорученням №70 від 23.03.2015р. (а.с.123).

Не погодившись із укладанням між відповідачами вищевказаного договору купівлі-продажу, позивач звернувся до місцевого господарського суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу комплексу від 20.03.2015 року № 609 недійсним на підставі ч.1 ст. 215 та ч.2 ст. 203 Цивільного кодексу України, мотивуючи це тим, що приватне підприємство Молокозавод-ОЛКОМ не мало необхідний обсяг цивільної дієздатності на укладення вказаного договору, оскільки не отримало відповідного письмового дозволу банку.

При розгляді вищевказаних вимог, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Вирішуючи спір про визнання договорів недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання договорів недійсними: відповідність договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, дієздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на той факт, що заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

За приписами статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги до чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Як вже зазначалось вище, позивач, звертаючись до суду першої інстанції з вимогою визнати недійсним договір купівлі-продажу комплексу від 20.03.2015 року № 609, з огляду на той факт, що вказаний договір було укладено Приватним підприємством "Молокозавод-ОЛКОМ" в порушення умов п. 3.4.10 кредитного договору, яка регламентує обовязок відповідача-1 в період дії кредитного договору без попереднього письмового дозволу банку не здійснювати право власності активами таким чином, що призведе до їх зменшення.

На думку позивача, зважаючи на відсутність вищезазначеного письмового дозволу банку на укладання спірного договору купівлі-продажу, Приватне підприємство "Молокозавод-ОЛКОМ" вчинило правочин без необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є підставою для визнання його недійсним.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що такий висновок позивача є необґрунтованим та безпідставним враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як вбачається з договору купівлі-продажу комплексу від 20.03.2015 року № 609, останній було укладено між приватним підприємством «Молокозавод-ОЛКОМ» в особі генерального директора ОСОБА_8, який дії на підставі Статуту та Товариством з обмеженою відповідальністю Вознесенка-Агро в особі керівника ОСОБА_9.

Відповідно до п.п.6.1, 6.2. Статуту приватного підприємства «Молокозавод-ОЛКОМ» (із врахуванням внесення змін) засновник здійснює свої права по управлінню підприємством особисто чи через генерального директора підприємства. Генеральний директор самостійно вирішує питання діяльності Підприємства, за виключенням тих, які віднесені до компетенції засновника цим Статутом або обмежені укладеним контрактом; укладає угоди, контракти (у тому числі трудові), видає доручення, відкриває в установах банків розрахунковий та інші рахунки Підприємства; діє без доручення від імені Підприємства, представляє його у всіх установах та організаціях у межах прав, наданих йому Засновником, розпоряджається засобами та майном відповідно до діючого законодавства і цього статуту, тощо.

Таким чином, генеральний директор ОСОБА_8, підписуючи від імені приватного підприємства «Молокозавод-ОЛКОМ» оскаржуваний у судовому порядку договір, діяв виключно в межах повноважень, наданих йому Статутом та законом.

Враховуючи наведене, з огляду на наявність повноважень у генерального директора ОСОБА_8 укладати договори, направлені на відчуження майна, відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів наявності заборон на відчуження майна, що є предметом договору купівлі-продажу комплексу № 609 від 20.03.2015р., юридична особа - приватне підприємство "Молокозавод-ОЛКОМ" була дієздатною розпоряджатись своїм майном шляхом укладення спірного договору купівлі-продажу.

Доказів того, що Приватне підприємство "Молокозавод-ОЛКОМ" уклало спірний договір купівлі-продажу без необхідного обсягу цивільної дієздатності позивачем не надано.

Колегія судів зазначає, що посилання скаржника на п. 3.4.10 кредитного договору, який регламентує обовязок приватного підприємства «Молокозавод-ОЛКОМ» в період дії кредитного договору без попереднього письмового дозволу банку не здійснювати право власності активами таким чином, що призведе до їх зменшення, не може бути підставою для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, оскільки вказана заборона свідчить про наявність цивільних правовідносин між сторонами саме за кредитним договором і недодержання його умов може створювати лише обовязок винної сторони нести відповідальність за такі дії (відшкодування збитків, штрафні санкції, тощо).

Враховуючи вищезазначене, з огляду на підстави позову, визначені самим позивачем, приписи ст.215 Цивільного кодексу України та недоведеність факту цивільної недієздатності юридичної особи ПП "Молокозавод-ОЛКОМ", на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на безпідставність застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правових норм, що регулюють питання цивільної дієздатності фізичної особи, оскільки спірний договір купівлі-продажу було укладено між юридичними особами.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, як зазначається в частині 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Запорізької області від 03.02.2016р. по справі № 908/6016/15 підлягає залишенню без змін з підстав, викладених у постанові суду.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_6 Дніпро", м. Київ на рішення господарського суду Запорізької області від 03.02.2016р. по справі № 908/6016/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 03.02.2016р. по справі № 908/6016/15 залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Е.В. Сгара

Судді: Н.В. Будко

ОСОБА_3