ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2016р. Справа № 914/2868/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «К2-Груп», м. Львів

до відповідача: PPHU «Kujan», м. Ястребі Здруй, Республіка Польща

про стягнення 2599,60 євро (60882, 63 грн.)

Суддя Н.Мороз

При секретарі М.Потикевич

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: ОСОБА_2

Суть спору:

На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Товариством з обмеженою відповідальністю «К2-Груп», м. Львів до відповідача PPHU «Kujan», м.Ястребі Здруй, Республіка Польща про стягнення 2599,60 євро (60882, 63 грн.).

Ухвалою господарського суду Львівської області від 25.08.2015р. провадження у справі порушено, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 29.09.2015р. Ухвалою суду від 29.09.2015р. розгляд справи відкладено на 03.03.2016р. та зупинено провадження у справі до виконання судового доручення про вручення судових документів чи повідомлення про неможливість такого виконання щодо відповідача - PPHU Kujan, м. Ястребі Здруй, Республіка Польща.

29.02.2016р. на адресу господарського суду Львівської області супровідним листом Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 25.02.2016р. №44004/0/1-15/10-07 надійшло підтвердження про вручення документів представнику PPHU Kujan та документи після виконання судового доручення господарського суду Львівської області.

Ухвалою суду від 02.03.2016р. провадження у справі поновлено.

Для всебічного, повного та об'єктивного вирішення спору, зясування та дослідження всіх обставин даної справи, розгляд справи відкладався ухвалою суду від 03.03.2016р.Ухвалою суду від 15.03.2016р. продовжено строк вирішення спору до 11.04.2016р. та відкладено розгляд справи на 05.04.2016р.

В судове засідання 05.04.2016р. представник позивача зявився, 01.04.2016р. через службу діловодства господарського суду подав клопотання, згідно якого позовні вимоги підтримав в повному обсязі, заперечення відповідача просить залишити без розгляду. Позовні вимоги позивача обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобовязань за контрактом №5/2015 від 22.04.2015р. та порушенням умов контракту щодо оплати за замовлений та отриманий товар, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, яка станом на день розгляду не погашена та становить 2599,60 євро. Посилання відповідача на недотримання позивачем досудового врегулювання спору вважає безпідставними, оскільки з метою досудового врегулювання спору позивачем була скерована відповідачу претензія від 31.07.2015р. Вважає, що згідно норм законодавства даний спір, який виник між сторонами не віднесений до категорії спорів, досудове врегулювання яких відповідно до норм ГПК України є обовязковим, а досудовий порядок вирішення спорів між субєктами господарювання може застосовуватись виключно за їх бажанням. Щодо порядку проведення оплати зазначив, оскільки відповідачем відповідно до ч.1. ст. 693 ЦК України не виконано обовязок щодо попередньої оплати товару, вважає, що в даному випадку застосовуються положення ст.538 ЦК України, яка регламентує порядок зустрічного виконання зобовязання, а відтак, відповідно до норм ст. 538 ЦК України у відповідача виник зустрічний обовязок щодо оплати поставленого товару. Позов просить задоволити.

Представник відповідача в судове засідання зявився, проти позову заперечив з підстав, наведених у письмових запереченнях на позовну заяву від 14.03.2016р. Зокрема, ствердив, що оскільки відповідачем не було проведено 100% передоплати вартості товару згідно вимог п.2.5. контракту, позивач порушив умови поставки товару, діяв на свій власний страх і ризик та поставив відповідачу товар в односторонньому порядку. Вважає, що позивачем порушені норми ст.ст.54, 57 ГПК України, якими передбачено вжиття заходів досудового врегулювання спору, оскільки претензія позивачем була скерована відповідачу 31.07.2015р., а позовна заява подана 20.08.2015р., відтак порушено норму ст.7 ГПК України, а саме, місячний строк наданий для розгляду претензії. Зазначив, що досудове врегулювання спору між сторонами даного спору не відбулось, а позивачем порушено умови поставки товару передбачені п.2.5. контракту, відтак в задоволенні позову просить відмовити повністю.

Розглянувши та оцінивши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, створивши сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив наступне:

Відповідно до ст.123 ГПК України, іноземні суб'єкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обов'язки, що і суб'єкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст.124 ГПК України, підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.38 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

У відповідності до ст. 39 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", будь-які спори щодо застосування положень цього Закону та законів, прийнятих на виконання цього Закону, можуть бути предметом розгляду: - в суді України, якщо одна із сторін у справі - фізична особа та/або держава; - в господарських судах, якщо сторонами у справі виступають юридичні особи.

Статтею 32 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Згідно ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України.

Таким чином, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків виключної підсудності (пункт 1 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право") спір підлягає вирішенню в господарських судах України з урахуванням вимог розділу III ГПК України (абз. 6 п.1 Роз'яснень Президії ВГСУ «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» №04-5/608 від 31.05.2002р.)

Пунктом 6.2. укладеного між сторонами контракту №5/2015 від 22.04.2015р. передбачено, сторони погоджуються з тим, що в процесі розгляду і вирішення суперечок буде використовуватися матеріальне та процесуальне право України. Усі спірні питання за згодою сторін виноситимуться на розгляд Господарського суду Львівської області, рішення якого є остаточним та обовязковим для обох сторін (п.6.3. контракту).

Враховуючи вищезазначені норми матеріального права та положення контракту, даний спір підлягає вирішенню господарським судом Львівської області з застосуванням законодавства України.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Однією з підстав виникнення зобовязань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

Контракт письмова угода, договір, за яким сторони, що його уклали, мають взаємні зобов'язання.

22.04.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «К2-Груп» («K2-GRUP») (позивач, за контрактом продавець) та PPHU «Kujan» (відповідач, за контрактом покупець) укладено контракт №5/2015 з доповненням №1 (специфікація) та №2 (специфікація) від 22.04.2015р.

Згідно умов п.1.1. контракту, продавець продає, а покупець купує продукти та товари продавця (далі: товар), зокрема: соснові та дубові дошки. Кількість, асортимент, ціна за одиницю товару, вартість кожної доставки товарів, а також умови оплати, будуть окремо погоджуватися між сторонами, наприклад, у формі: специфікації, замовлення, проформи, які становлять інтегральну частину контракту (п.1.2. контракту).

За юридичною природою вказаний контракт можна ототожнити з договором купівлі-продажу, а тому до нього застосовуються норми глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.2.1. контракту, ціни за товар, який продається на підставі даного контракту, які охоплюють складові, зазначені у § 2 п. 2.2 та 2. 3 нижче, встановлюються у Євро та Злотих. Ціна товару включає: вартість упаковки, вартість піддонів, кошти маркувань, кошти завантаження, підготовку усіх документів, повязаних з експортом товару з країни продавця (транспортні витрати по доставці» до митниці, «пункту призначення»). У випадку, якщо доставку товару буде супроводжувати доставка рекламних матеріалів (каталоги, проспекти, зразки товарів і т.п.), вартість цих рекламних матеріалів входить до вартості доставки (п.п.2.2, 2.3. контракту).

Пунктом 2.4. контракту передбачено, загальна вартість контракту визначається на підставі усіх окремих доставок товару та складає суму еквівалентну 200000,00 Євро. Подання суми, зазначеної у попередньому реченні, не зобовязує продавця до продажу, а покупця до придбання товару на таку вартість під час дії контракту.

Згідно п.2.5. контракту, оплату за товар покупець здійснює шляхом передоплати 100 % від вартості замовленої партії товару. Про кожну зміну строків оплати та цін продавець повідомить покупця письмово (поштою, факсом або у електронному вигляді). Якщо покупець письмово відмовиться від нових умов співпраці. Продавець може за власним вибором продовжуватись співпрацю на попередніх принципах або розірвати контракт (п.2.6 контракту).

Умовами п.2.7. контракту передбачено, що оплати будуть здійснюватися на банківський рахунок, поданий у даному контракті та підтверджений продавцем на фактурі або додатку. Датою оплати вважається у кожному випадку дата надходження грошових коштів на рахунок продавця (прихід) (п.2.8. контракту).

Відповідно до п.3.1 контракту, доставка товару згідно з даним контрактом реалізується на умовах FСА (франко - перевізник) Incoterms 2010, якщо сторони письмово, в погоджених сторонами додатках, не домовляться про інше. Продавець відвантажує товар покупцю протягом 20-ти календарних днів з моменту отримання замовлення. Право власності на товар, та всі ризики (в т.ч. ризик випадкової загибелі), повязані з цим, включаючи непередбачені, переходять від продавця до покупця в момент передачі товару (п.п.3.2., 3.3. контракту).

Пунктом 4.11 контракту встановлено, що продавець зобовязується долучати до кожної партії товару (доставки): оригінал фактури, товаророзпорядчий документ, сертифікат походження у випадку заявки покупця на його видачу, наданої разом з замовленням товару.

Відповідно до Інкотермс (офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2010р.), термін FСА "франко-перевізник" означає, що продавець здійснює поставку товару, який пройшов митне очищення для експорту, шляхом передання призначеному покупцем перевізнику у названому місці.

Згідно статті А.1 терміну FСА (надання товару у відповідності з договором), "Продавець зобов'язаний надати товар із комерційним рахунком-фактурою або еквівалентним йому електронним повідомленням, у відповідності з умовами договору купівлі-продажу, а також будь-які інші докази відповідності, які можуть вимагатися за договором."

У відповідності до статті А.З терміну FСА (Договори перевезення та страхування), "а) Договір перевезення. Немає зобов'язань. Проте, за наявності прохання покупця або відповідної комерційної практики, у випадку, якщо покупець своєчасно не дав інших указівок, продавець вправі укласти договір перевезення на звичайних умовах за рахунок і на ризик покупця.

У будь-якому випадку продавець може відмовитися від укладання такого договору. В такому разі він повинен негайно сповістити про це покупця."

Відповідно до ст. А.4 терміну FСА (Поставка), "Продавець зобов'язаний надати товар перевізнику або іншій особі, призначеній покупцем або обраній продавцем у відповідності зі статтею А.З "а", у названому місці у день чи в межах періоду, що узгоджені сторонами для здійснення поставки.

Поставка вважається здійсненою,

а) якщо названим місцем поставки є площі продавця: коли товар завантажений на транспортний засіб, наданий перевізником, що призначений покупцем, чи іншою особою, що діє від імені останнього;

б) якщо назване місце перебуває за межами площ продавця: коли товар наданий у розпорядження перевізника чи іншої особи, призначеної покупцем або обраної продавцем відповідно до статті А.3 "а", нерозвантаженим з транспортного засобу продавця.

Якщо сторони не узгодили конкретного пункту в межах названого місця поставки, і наявні декілька придатних для цього пунктів, продавець може вибрати пункт у межах місця поставки, який найбільш задовольняє його цілям.

За відсутності точних вказівок від покупця, продавець може поставити товар для перевезення у спосіб, що зумовлюється видом транспорту та/або кількістю та/або характером товару».

Відповідно до ст. А8 терміну FCA (Докази поставки, транспортні документи або еквівалентні електронні повідомлення), «Продавець зобовязаний за власний рахунок надати покупцю звичайні докази поставки товару у відповідності зі ст. А.4. Якщо документ, згаданий вище як доказ поставки, не є транспортним документом, продавець зобов'язаний надати покупцю на прохання, за рахунок і на ризик останнього, всіляке сприяння в одержанні транспортного документа у зв'язку з укладенням договору перевезення (наприклад, оборотного коносамента, необоротної морської накладної, документа перевезення внутрішнім водним транспортом, повітряної, залізничної чи автотранспортної накладної, або транспортних документів змішаного перевезення).

Пунктом 5 правил Інкотермс 2010 розяснено, відповідно до "C"- термінів, продавець повинен укласти договір на перевезення, не приймаючи, проте, на себе ризик втрати чи пошкодження товару або додаткові витрати внаслідок подій, що мають місце після відвантаження та відправлення товару (CFR, CIF, CPT і CIP).

Термін " Фрахт/перевезення оплачені до...." означає, що продавець здійснює поставку товару шляхом його передання перевізнику, призначеному ним самим. Додатково до цього, продавець зобов'язаний оплатити витрати перевезення товару до названого місця призначення. Це означає, що покупець приймає на себе всі ризики та будь-які інші витрати, що можуть виникнути після здійснення поставки товару у вищезазначений спосіб.

Під словом "перевізник" розуміється будь-яка особа, що на підставі договору перевезення зобов'язується здійснити або забезпечити здійснення перевезення товару залізницею, автомобільним, повітряним, морським, внутрішнім водним транспортом або комбінацією цих видів транспорту. У випадку здійснення перевезення в узгоджений пункт призначення декількома перевізниками, перехід ризику відбувається в момент передачі товару першому з них. Згідно умов СРТ на продавця покладається обовязок з митного очищення товару для експорта. Даний термін може застосовуватись при перевезенні товару будь-яким видом транспорту, включаючи змішані перевезення.

У відповідності до ч.2 ст. 664 ЦК України, якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

На виконання умов контракту позивачем на умовах FCA - Добросин поставлено та відвантажено відповідачу товар на загальну суму 2599,60 євро, що підтверджується рахунком фактурою №2 від 07.05.2015р., міжнародною товарно-транспортною накладною від 08.05.2015р. та митною декларацією №209140000/2015/014390 від 08.05.2015р. (в матеріалах справи).

Внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобовязань щодо оплати за поставлений товар в порушення умов договору, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 2599,60 євро.

Відповідно до ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до приписів ст. 525 ЦК України та ч.7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, крім випадку коли право такої відмови встановлено договором або законом.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В судових засіданнях заперечуючи проти позову представник відповідача зазначив, що позивач порушив умови поставки товару та поставив товар в односторонньому порядку на свій власний страх і ризик, оскільки відповідачем не було проведено 100% передоплати вартості товару згідно умов п.2.5. контракту.

Відповідно до вимог ч.1. ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Згідно ст. 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

У відповідності до ч.1 ст.689 ЦК України, покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Відповідно до вимоги ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу (ч.4. ст. 692 ЦК України).

В даному випадку спеціальною нормою права, а саме, ст. 692 ЦК України, яка регулює правовідносини купівлі - продажу, що виникли між сторонами у даній справі, встановлено строк виконання зобов'язання з оплати переданого товару продавцем покупцеві, а саме, після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Згідно правової позиції Верховного суду України викладеної в Постанові від 03.09.2014р. Судової палати у господарських справах Верховного Суду України розяснено, зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Виходячи з аналізу законодавчих вимог та норми ч.1.ст. 692 ЦК України, суд дійшов висновку, що приймаючи виконання зобовязання за контрактом з поставки позивачем товару на суму 2599,60 євро, відповідач погодився з тим, що повинен виконати свій обовязок по оплаті поставленого товару. Суд звертає увагу, що відповідач не відмовився від отримання товару, поставлений товар позивачу не повернув. Відтак, згідно вимог ч.1 ст. 692 ЦК України, обовязок щодо оплати поставленого товару виник у відповідача з моменту отримання товару та товаророзпорядчих документів на нього.

Крім того, відповідач посилається на порушення порядку досудового врегулювання спору та неналежне вжиття позивачем заходів щодо досудового врегулювання спору, а саме порушення ст.7 ГПК України, ст.ст.54,57 ГПК України. Вважає, що позивачем порушено норму ст.7 ГПК України, а саме, місячний строк наданий для розгляду претензії, оскільки претензія позивачем була скерована відповідачу 31.07.2015р., а позовна заява подана 20.08.2015р. Ствердив, що досудове врегулювання спору між сторонами даного спору не відбулось, відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 5 ГПК України, сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою. Порядок досудового врегулювання спорів визначається цим Кодексом, якщо інший порядок не встановлено діючим на території України законодавством, яке регулює конкретний вид господарських відносин.

Так, згідно п.6.1. контракту, у випадку виникнення суперечностей під час виконання умов даного контракту сторони зобовязуються вжити усіх заходів щодо вирішення їх мирним шляхом.

Згідно ч.ч.1,2 ст.6 ГПК України, підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії. Підприємства та організації, чиї права і законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав та інтересів звертаються до нього з письмовою претензією.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з вимогою (претензією) від 31.07.2015р. вих.№10 про погашення заборгованості за поставлений товар в сумі 2599,60 євро (докази надсилання претензії на адресу відповідача в матеріалах справи). Однак, така претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Проте, відповідач посилається на ч.1. ст. 7 ГПК України, згідно якої претензія розглядається в місячний строк, який обчислюється з дня одержання претензії. Відтак, вважає, що в порушення вимог ст. 7 ГПК України позивачем подано позовну заяву до закінчення місячного строку наданого для розгляду претензії та не вжито належним чином заходів щодо досудового врегулювання спору.

Рішенням Конституційного суду України від 09.07.2002р. № 15-рп/2002 по справі Справа №1-2/2002 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання) вирішено положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України.

Так, згідно абзац. 3 п.3 Рішення КСУ від 09.07.2002р. № 15-рп/2002 встановлено, зі змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Відповідно до абз.5 п.3 мотивувальної частини Рішення КСУ від 09.07.2002р. зазначено, що обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Виходячи з аналізу конституційних положень, яким закріплено право юридичної особи на судовий захист, та відповідно до Рішення Конституційного суду України від 09.07.2002р. № 15-рп/2002, судом встановлено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Відтак, твердження відповідача щодо порушення порядку та невжиття заходів досудового врегулювання спору судом до уваги не приймаються та не заслуговують на увагу, оскільки позивач скористався конституційним правом на судовий захист та звернення до господарського суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів в порядку ст. 2 ГПК України. Посилання відповідача на порушення позивачем ст. 7 ГПК України щодо порушення місячного строку встановленого на розгляд претензії та звернення позивача до суду до закінчення строку встановленого для досудового врегулювання спору, суд відхиляє як безпідставне, оскільки право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно - правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням субєктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист (рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р. у справі №1-2/2002).

Крім того, суд звертає увагу, що право позивача на судовий захист не позбавило сторін можливості для добровільного врегулювання даного спору під час вирішення такого спору в господарського суді Львівської області.

Відтак, матеріалами справи підтверджено факт належного виконання позивачем своїх зобовязань за контрактом, проте факт проведення відповідачем оплати вартості поставленого позивачем товару підтверджений не був, внаслідок чого у PPHU «Kujan» виникла заборгованість у розмірі 2599,60 євро. Доказів зворотнього суду не надано.

Таким чином, відповідач взяті на себе зобовязання за контрактом не виконав, поставлений товар не оплатив, станом на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем не погашена та становить 2599,60 євро, що еквівалентно становить 60882,63 грн.

У відповідності до приписів ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно вимог ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання (ст. 617 ЦК України).

Згідно ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності з п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 4-3 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судових засідань, а відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

З огляду на те, що спір виник з вини відповідача, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на останнього.

Керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 530, 533, 599, 625, 692 ЦК України, ст.193 ГК України, ст. ст. 43, 32, 33, 49, 82, 84, 85, 86, 116, 117, 123, 124 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з PPHU «Kujan», Республіка Польща, м. Ястребі Здруй, вул. Великопольська, 53/7, 44-335, ідентифікаційний номер 651-000-42-47, реєстраційний номер субєкта народного господарства 270536435 (PPHU «Kujan», Polska, Jastrzebie Zdroj, ul. Wielkopolska 53/7, 44-335, (NIP) 651-000-42-47, (REGON) 270536435) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «К2-ГРУП», 79014, м.Львів, вул. Богдана Котика, буд. 4 () - 2599,60 євро (що в гривневому еквіваленті становить 60882,63 грн.) заборгованості та 1827,00 грн. судового збору.?

4. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Рішення складено 08.04.2016р.

Суддя Мороз Н.В.