ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Справа № 920/1780/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Потапенко В.І.,суддя Гребенюк Н. В. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_1, довіреність від 29.01.2016 р. №30/6;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 599 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 08.02.16 р. у справі № 920/1780/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Суми

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз", м. Суми

про 15822813,07 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Сумської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" про стягнення 15822813,07 грн., в тому числі: нараховані на заборгованість по оплаті поставленого за договором від 04.01.2013 р. № 03/140/13-ВТВ природного газу 3% річних в сумі 670752,88 грн., інфляційні втрати в сумі 8981593,94 грн., пеня в сумі 6 170466,25 грн.

Рішенням господарського суду Сумської області від 08 лютого 2016 року у справі № 920/1780/15 (суддя Моїсеєнко В.М.) в позові відмовлено.

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування господарським судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що господарський суд першої інстанції в якості підстави для відмови в задоволенні позовних вимог помилково зазначив, що додатковою угодою № 11 від 22.12.2014 року до договору № 03/140/13-ВТВ сторони з 01.01.2013 р. змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, встановивши остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ не пізніше 20 числа місяця наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу, тобто до 20.01.2016 р., і відповідач здійснив остаточний розрахунок за отриманий природний газ в межах цього строку 31.01.2014 р., у звязку з чим не допустив прострочення грошового зобовязання, на яке нараховано спірні суми, річних, інфляційних та пені.

При цьому позивач зазначає, що додаткова угода № 11 від 22.12.2014 року до договору від 04.01.2013 р. № 03/140/13-ВТВ відповідно до її п. 6 набрала чинності з дати її підписання сторонами та скріплення їх печатками- 22.12.2014 р., а заявлені до стягнення спірні суми річних, інфляційних та пені нараховано за періоди прострочення відповідачем грошових зобовязань з оплати поставленого у січні грудні 2013 року,січні-листопаді 2014 року природного газу - до укладення та набрання чинності зазначеної Додаткової угоди, у звязку з чим, на його думку, положення цієї додаткової угоди не поширюються на періоди нарахування спірних сум.

В зазначені періоди, на думку позивача, відносини сторін щодо остаточного розрахунку були врегульовані п. 6.1. договору № 03/140/13-ВТВ у редакції додаткової угоди від 31.12.2013 р. № 4, якою передбачалось проведення остаточного розрахунку до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки, а тому відповідач повинен був здійснити розрахунок за поставлений у січні грудні 2013 року та січні-листопаді 2014 року природний газ, відповідно до 20 лютого 2013- 20 грудня 2014 року.

Окрім цього позивач стверджує, що господарським судом першої інстанції порушено положення ч. 1 та ч. 4 статті 653 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що у разі зміни договору зобовязання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо, оскільки станом на час укладення додаткової угода № 11 від 22.12.2014 року до договору від 04.01.2013 р. № 03/140/13-ВТВ зобовязання відповідача з оплати поставленого природного газу у період з 01.01.2013 р. по 31.03.2014 р. відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України було припинено їх належним виконанням, що виключає можливість їх зміни,тобто зміни неіснуючих зобовязань.

Зважаючи на це, позивач зазначає на безпідставне поширення господарським судом першої інстанції дії додаткової угоди № 11 від 22.12.2014 року до договору від 04.01.2013 р. № 03/140/13-ВТВ на неіснуючи на час її укладення та набрання нею законної сили зобовязання з оплати поставленого природного газу у період з 01.01.2013 р. по 31.03.2014 р.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 14.03.2016 р.) проти її задоволення заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень зазначає зокрема на те, що при укладенні договору № 03/140/13-ВТВ сторони в його пункті 2.1. визначили планові обсяги поставки газу, які відповідно до п. 6.1 Договору мають бути сплачені у розмірі 100% поточної оплати протягом місяця поставки, а передбачений п. 6.1 договору остаточний розрахунок до 20 числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання- передачі газу є оплатою за обсяг фактично поставленого газу, який може не співпадати з плановим обсягом газу. Однак додатковою угодою № 11 від 22.12.2014 р. сторони змінили редакцію пункту 6.1. Договору, зокрема змінили положення про те, що остаточні розрахунки здійснюються не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, і погодили, що остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим Договором здійснюється покупцем не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору.При цьому, цією ж Додатковою угодою сторони визначили, що Договір поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013 року та діє у частині реалізації газу до 31.12.2015 р.

Зважаючи на це, відповідач вважає, що додатковою угодою № 11 від 22.12.2014 р. до Договору сторони змінили строк виконання зобовязання щодо остаточного розрахунку за газ,поставлений, зокрема, з січня 2013 року по листопад 2014 року, визначивши кінцевою датою його виконання 20.01.2016 р.

Позивач, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не скористався своїм правом на участь в ньому, у зв'язку з чим справа розглядається за відсутності його представника, за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши пояснення представника відповідача, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, 04 січня 2013 року між ПАТ Сумигаз та ПАТ НАК Нафтогаз України був укладений договір на купівлю-продаж природного газу № 03/140/13-ВТВ, за умовами якого, з урахуванням додаткових угод до цього договору, позивач зобовязався протягом 2013-2015 років передати відповідачу у власність природний газ, а покупець, у свою чергу, прийняти та оплатити цей газ на умовах даного договору.

Вказаний Договір та Додаткові угоди до нього підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками цих підприємств.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України України за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання умов вищезазначеного Договору позивач протягом січня 2013 року - листопада 2014 року поставив відповідачу природний газ в обсязі 35 720,479 м.куб. на загальну суму 208 347 161 грн. 13 коп. Даний факт підтверджується підписаними між сторонами відповідними актами прийому-передачі природного газу, копії яких наявні у матеріалах даної справи.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач несвоєчасно оплатив поставлений йому за Договором природний газ у період з січня 2013 року по листопад 2014 року в сумі 169 975 760,50 грн., а саме у строки передбачені п. 6.1., 6.2. Договору в редакції Додаткової угоди від 31.12.2013 р. № 4 до нього (а.с. 28-29), відповідно до якої оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами,шляхом 100% поточної оплати вартості газу протягом місяця поставки газу, а остаточний розрахунок до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, у звязку з чим на зазначену суму грошового зобовязання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України нарахував до стягнення 3 % річних в сумі 670752,88 грн., інфляційні втрати в сумі 8981593,94 грн., та на підставі пункту 7.2. Договору -пеню в сумі 6 170466,25 грн. за періоди прострочення, зазначені в розрахунку до позовної заяви ( т. 1 а.с. 10-17).

Відповідно до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Відповідно до статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобовязання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця строків виконання тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було укладено додаткову угодою № 11 від 22.12.2014р. до договору № 03/140/13-ВТВ від 04.01.2013р., якою узгоджені обсяги природного газу за 2013-2015рр., а також змінено порядок розрахунків, порівняно з попередньою редакцією Договору в редакції додаткової угоди від 31.12.2013 р. № 4 ( т. 1 а.с. 28,29).

Так п. 6.1. 6.2. Договору в редакції додаткової угоди від 31.12.2013 р. № 4 ( т. 1 а.с. 28,29) передбачалось здійснення оплати за газ покупцем виключно грошовими коштами,шляхом 100% поточної оплати вартості газу протягом місяця поставки газу, а проведення остаточного розрахунку до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Натомість Додатковою угодою № 11 від 22.12.2014р. ( т. 1 а.с. 36,37) п. 6.1. ст. 6 Договору викладено в наступній редакції:

оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2. Договору; остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим Договором здійснюється покупцем після отримання повних розрахунків за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в попередньому місяці, відповідно до договорів на розподіл природного газу, укладеними між продавцем і покупцем.

У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки природного газу за цим договором продавець повністю розрахувався за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в попередньому місяці, остаточний розрахунок за використаний природний газ здійснюється покупцем на підставі акту приймання-передачі до 20 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

У будь-якому випадку остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється покупцем не пізніше 20 числа місяця наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу.

Статтю 11 договору № 03/140/13-ВТВ від 04.01.2013р. додатковою угодою № 11 викладено у новій редакції: договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 січня 2013р., і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015р., а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення.

Зі змісту додаткової угоди № 11 вбачається, що її положення діють з моменту її підписання та відповідно до положень статті 631 ЦК України поширюють свою дію на правовідносини між сторонами з поставки газу , які виникли з 1 січня 2013 року, а відтак охоплюють період поставки газу (з січня 2013 року по листопад 2014 року), за несвоєчасну оплату якого позивач просить стягнути з відповідача спірні суми 3% річних, інфляційних нарахувань та пені.

Таким чином положення додаткової угоди № 11 поширюються на спірні правовідносини сторін щодо оплати газу, поставленого з січня 2013 року по листопад 2014 року, а доводи апеляційної скарги, що ця Додаткова угода регулює правовідносини сторін, які склалися після її підписання, тобто з 22.12.2014 р. є безпідставними.

За умовами договору на купівлю-продаж природного газу від 4 січня 2013 року № 03/140/13-ВТВ у редакції додаткової угоди № 11 остаточний розрахунок за використаний природний газ здійснюється на підставі акту приймання передачі до 20 числа місяця наступного за місяцем поставки газу лише у випадку повного погашення Компанією заборгованості перед відповідачем за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими в попередньому місяці, у строк до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки природного газу.

Здійснення остаточного розрахунку за поставлений газ в будь-якому випадку Договором в редакції Додаткової угоди № 11 привязано сторонами до строку дії Договору в частині поставки газу, який цією ж Додатковою угодою № 11 встановлено до 31.12.2015 р., а саме передбачено здійснення остаточного розрахунку не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу, тобто до 20.01.2016 р.

Отже, як правильно зазначив господарський суд першої інстанції, Додатковою угодою № 11 від 22.12.2014 року до Договору сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, встановивши остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ не пізніше 20 числа місяця наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу, тобто до 20.01.2016 року.

Натомість матеріалами справи підтверджується, що остаточний розрахунок за отриманий природний газ відповідачем здійснено 31.01.2014 р. (докази в т. 1 на а.с. 124-218)-в межах встановленого Договором строку.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2. Договору передбачена відповідальність покупця за порушення встановленого п. 6.1. Договору строку оплати природного газу у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Оскільки відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України та п. 7.2. Договору умовою для застосування до відповідача відповідальності у вигляді 3% річних, інфляційних нарахувань та пені є прострочення ним грошового зобовязання з оплати поставленого за Договором природного газу, а як зазначалось вище відповідачем не допущено такого прострочення , правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення спірних сум 3% річних, інфляційних нарахувань та пені відсутні.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо безпідставного поширення господарським судом першої інстанції дії додаткової угода № 11 від 22.12.2014 року до договору від 04.01.2013 р. № 03/140/13-ВТВ на припинені виконанням на час її укладення зобовязання, оскільки ці доводи стосуються дійсності Додаткової угоди № 11, яка не визнана недійсною у встановленому законом порядку, у звязку з чим щодо неї діє презумпція правомірності правочину, встановлена статтю 204 Цивільного кодексу України і вона є обовязковою для виконання сторонами відповідно до положень статті 629 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на це, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у звязку з чим оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в постановах у справах з подібними правовідносинами, а саме: від 09.12.2015 р. у справі № 909/658/15 (т.1 а.с. 117-125), від 01.03.2016 р. у справі № 924/1069/15; від 23.02.2016 р. у справі № 903/743/15; від 20.01.2016 р. у справі № 908/3664/15; від 13.01.2016 р. у справі № 904/5886/15.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. 99, п. 1 ст. 103, статтею 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. .

Рішення господарського суду Сумської області від 08.02.2016 р. у справі № 920/1780/15 залишити без змін. .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 24.03.16

Головуючий суддя Потапенко В.І.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Слободін М.М.