ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р. Справа № 914/3155/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Михалюк О.В.

суддів Мирутенко О.Л.

Кравчук Н.М.

розглянув апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В.

на рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2015р.

у справі № 914/3155/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», м.Київ

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, с.Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Національного банку України, м.Київ

про стягнення заборгованості в сумі 82 918,15 грн.,

з участю представників :

від скаржника - Климчук А.В.

від відповідача - ОСОБА_3; ОСОБА_5

В ході судового засідання сторонам права і обов"язки, передбачені ст.22 ГПК України роз"яснені.

Відводів складу суду в порядку статті 20 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось. Заяв про технічну фіксацію судового процесу від учасників судового процесу не надходило, у зв»язку із чим хід судового засідання фіксується у протоколі судового засідання.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Рішенням господарського суду Львівської області від 16.11.2015р. у справі № 914/3155/15 (суддя Мазовіта А.Б.) задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», м.Київ та стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, с.Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області на користь позивача 461,77 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 24,40 грн. 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 130,56 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 7,57 грн. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в доход державного бюджету 214,85 грн. судового збору; в частині стягнення 8 355,40 грн. заборгованості за простроченим кредитом та 776,84 грн. заборгованості по сплаті прострочених процентів провадження припинено; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати згадане рішення, посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки ПАТ «Дельта Банк» скористалось правом на захист своїх порушених прав у спосіб, передбачений законодавством України, а саме звернувшись з позовом до суду. Як зазначає скаржник, пред»явленням вимоги є як направлення вимоги про погашення боргу так і пред»явлення позову. Відтак, досудове врегулювання спору, зокрема надіслання вимоги, є правом банку, а не його обов»язком. Крім того, як зазначає скаржник, хоча кредитним договором не передбачено обов»язку банку в письмовій формі повідомляти інформацію щодо акредитованих банком страхових компаній, банк дотримувався рекомендацій наданих Антимонопольним комітетом і дана інформація розміщувалась на офіційному сайті Банку.

Наводить скаржник і інші доводи, що є, на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення.

26.02.2016р. до Львівського апеляційного господарського суду поступив відзив на апеляційну скаргу від Національного банку України, в якому він погоджується із доводами апелянта та просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача усієї наявної заборгованості.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

27 грудня 2012 р. між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (кредитор) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір кредиту №КФ-АН-2016185.

За цим договором кредитор (позивач) надає позичальнику (відповідач) грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов'язується своєчасно повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші зобов'язання за цим договором.

Надання кредиту здійснюється в сумі 232 995 грн. 00 коп., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 26,99% річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 26 грудня 2015 року включно, на умовах визначених цим договором (п. 1.1.1. договору).

На виконання умов вищевказаного договору, позивач надав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується меморіальним ордером №61644736 від 28.12.2012 р.

Відповідно до п. 1.1.2. договору, повернення кредиту здійснюється у валюті наданого кредиту, не пізніше кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом, визначеного у п. 1.1.1. цього договору, в обсязі та строки, зазначені в п. 2.7. цього договору, на рахунок кредитора, зазначений у п.2.1.2. цього договору.

Згідно п. 2.7. договору погашення кредиту, сплата процентів за користування кредитом, щомісячних комісій здійснюється шляхом перерахування позичальником на рахунок, зазначений в п. 2.1.2. цього договору, фіксованих платежів у сумі 9 343,00 грн. у чітко встановлений цим договором термін - 10 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому наданий кредит.

Відповідно до п. 4.1. договору, у випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту/траншу, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від простроченої суми за кожний день прострочення.

Згідно п. 4.2. договору, у випадку порушення позичальником вимог п.п.3.3.1., 3.3.6.-3.3.16. цього договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 2% від максимального ліміту заборгованості, визначеного п. 1.1.1. цього договору, за кожний випадок порушення.

Пунктом 3.2.5. договору передбачено, що кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, комісій та можливих санкцій, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником будь-якого із зобов'язань, визначених п. 3.3. цього договору, протягом більше 10 календарних днів від дня закінчення строку, встановленого для його виконання цим договором; за наявності інших обставин, які визначаються кредитором на власний розсуд та свідчать про те, що наданий позичальнику кредит своєчасно не буде повернутий.

Відповідно до п. 5.3. договору, невиконання або неналежне виконання (прострочення виконання тощо) позичальником будь-якого свого зобов'язання за цим договором, є подіями, при настанні яких припиняється кредитування кредитором позичальника, а позичальник здійснює дострокове повернення отриманого кредиту, сплачує кредитору проценти за користування кредитом, комісії та можливі штрафні санкції. Для цього кредитор надає під розписку уповноваженій особі позичальника або надсилає рекомендованим листом позичальнику відповідну письмову вимогу. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми в термін, зазначений у вимозі, кредитор по закінченню цього терміну має право пред'явити позов у відношенні позичальника.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами своїх обов'язків щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, сплати пені, позивач просив суд стягнути з відповідача 37 711 грн. 87 коп. заборгованості по строковому кредиту, 8 355 грн. 40 коп. заборгованості за простроченим кредитом, 500 грн. 49 коп. заборгованості по сплаті строкових процентів, 776 грн. 84 коп. заборгованості по сплаті прострочених процентів, 461 грн. 77 коп. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 24 грн. 40 коп. 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 130 грн. 56 коп. пені за несвоєчасну сплату процентів, 7 грн. 57 коп. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 34 949 грн. 25 коп. штрафу.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як зазначалося вище, умовами кредитного договору (п. 3.2.5.) встановлено, що позичальник має право вимагати дострокового повернення кредиту, відсотків та інших платежів по договору в за наявності обставин, наведених у даній статті.

Згідно п. 5.3. кредитного договору, для цього кредитор надає під розписку уповноваженій особі позичальника або надсилає рекомендованим листом позичальнику відповідну письмову вимогу. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми в термін, зазначений у вимозі, кредитор по закінченню цього терміну має право пред'явити позов у відношенні позичальника.

З огляду на наведене, необхідними умовами дострокового стягнення з відповідача кредитних коштів, що залишилися, тобто, передумовою для звернення позивача із позовом до суду, є факт наявності обставин для дострокового стягнення, а також факт надсилання позичальнику письмової вимоги із зазначенням таких обставин, строку виконання та подальшого невиконання вимоги у вказаний позивачем строк.

В матеріалах справи відсутня письмова вимога позивача, з якої би вбачалося, що у відповідача, у зв'язку із настанням обставин, визначених п. 3.2.5. договору, виник обов'язок повернути достроково суму кредиту, що залишилася, разом з нарахованим процентами.

З наведеного вбачається, що позивачем не дотримано вимоги п.п. 3.2.5., 5.3. договору, а саме: не складено та не надіслано відповідачу письмову вимогу з відображенням у ній факту виникнення однієї (чи декількох) підстав для дострокового повернення суми кредиту, а у відповідності до положень ч. 2 ст.1050 ЦК України - факту прострочення повернення частини кредиту (суми простроченого платежу), та строку виконання зобов'язання.

Таким чином, з урахуванням умов кредитного договору в частині дострокового повернення суми кредиту, що залишилася та фактичних обставин справи, вимога позивача про дострокове стягнення суми строкового кредиту у розмірі 37 711 грн. 87 коп. 00 коп. та строкових процентів у розмірі 500 грн. 49 коп. є безпідставною.

За час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем було сплачено 28 035 грн. 00 коп., що підтверджується долученими до матеріалів справи квитанціями №59915431 від 14.09.2015 р. на суму 9 435 грн. 00 коп., №62748966 від 12.10.2015 р. на суму 9 435 грн. 00 коп., №64757572 від 11.10.2015 р. на суму 9435грн. 00 коп.

Відповідно до п. 1-1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Відповідно до п. 2.5. кредитного договору погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється в наступній черговості: прострочена заборгованість за нарахованими процентами; прострочена заборгованість за нарахованими комісіями, прострочена заборгованість за кредитом; строкова заборгованість за нарахованими процентами; строкова заборгованість за нарахованими комісіями; строкова заборгованість за кредитом; пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів, комісій; штрафи.

Позивачем за час розгляду справи судом не надано нового розрахунку, в якому враховано вищевказані суми оплат, а також не подано належних та допустимих доказів зарахування вищевказаних сум оплат в рахунок погашення боргу за кредитним договором з урахуванням структури боргу (кредит, проценти за користування кредитом, комісії, тощо), обґрунтування черговості зарахування оплат у відповідності до умов договору та вимог чинного законодавства.

За таких обставин, з огляду на те, що відповідачем здійснено переплату, суд підставно припинив провадження у справі в частині стягнення 8355грн. 40 коп. заборгованості за простроченим кредитом та 776 грн. 84 коп. заборгованості по сплаті прострочених процентів, у зв'язку з відсутністю предмету спору в цих частинах відповідно до п. 1-1 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до п. 4.1. договору, у випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від простроченої суми за кожний день прострочення.

Згідно п. 4.2. договору, у випадку порушення позичальником вимог п.п.3.3.1., 3.3.6.-3.3.14. цього договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 2% від максимального ліміту заборгованості, визначеного п. 1.1.1. цього договору, за кожний випадок порушення.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення штраф у розмірі 9319грн. 80 коп. за два випадки порушення п. 3.3.14.2. договору, штраф у розмірі 2329грн. 95 коп. за порушення п. 3.3.14.3. договору та штраф у розмірі 23299грн. 50 коп. за десять випадків порушення п. 3.3.14.4. договору.

Відповідно до п. 3.3.14.2. договору позичальник зобов'язаний в день укладення договору (ів) застави (іпотеки) укласти в акредитованій кредитором страховій компанії договір страхування заставного майна, зазначеного в п. 1.3. цього договору.

Згідно п. 1.3. договору зобов'язання позичальника забезпечуються договором іпотеки нерухомого майна будинку, заг. площею 89,6 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки заг. площею 0,0826 га, що розташована за адресою Львівська область, Пустомитівський район, с. Зимна Вода.

Проте, позивачем не представлено для огляду оригінал договору іпотеки вищевказаного майна та належним чином завірену копію для долучення до матеріалів справи. Також позивачем не долучено до матеріалів справи переліку акредитованих кредитором страхових компаній, не наведено у розрахунку розміру позовних вимог розшифрування двох випадків порушення п. 3.3.14.2. договору (часового проміжку, у якому майно не було застраховано, тощо).

Відповідачем долучено до матеріалів справи договір №73/14-Из/Лв добровільного страхування від вогневих ризиків та стихійних явищ і добровільного страхування майна від 28.07.2013 р., яким застраховано житловий будинок заг. площею 89,6 кв.м. та земельну ділянку заг. площею 0,0826 га за адресою АДРЕСА_1.

З огляду на відсутність в матеріалах справи договору іпотеки майна, у зв'язку з чим не можливо встановити дату виникнення у відповідача обов'язку відповідно до п. п. 3.3.14.2., укладення відповідачем договору №73/14-Из/Лв від 28.07.2013 р., відсутність переліку акредитованих кредитором страхових компаній, нарахування штрафу за два випадки порушення відповідачем п.3.3.14.2. договору є необґрунтованим.

Згідно п. 3.3.14.3. договору позичальник зобов'язаний в строк до 27 березня 2013 р. включно перевести обороти пропорційно кредитній заборгованості на поточні рахунки позичальника, відкриті у кредитора.

Відповідно до 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач у відзиві на позов заявив про застосування наслідків пропуску позовної давності щодо стягнення суми штрафу, нарахованого позивачем за порушення п. 3.3.14.3. договору.

Згідно п. п. 3.3.14.3. договору строк виконання зобов'язання щодо переведення оборотів пропорційно кредитній заборгованості на поточні рахунки позичальника, відкриті у кредитора, наступив 27.03.2013 р.

Таким чином, позовна давність щодо неустойки у вигляді штрафу, нарахованого позивачем за порушення п. 3.3.14.3. договору, розпочинає свій перебіг з 27.03.2013 р. та припиняє 26.03.2014 р. Позивачем подано позов 03.09.2015 р., тобто, більше ніж через рік з дня, коли у позивача виникло право на стягнення штрафу, нарахованого позивачем за порушення п. 3.3.14.3. договору.

З огляду на те, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, представником позивача не було наведено поважних причин пропущення позовної давності, суд прийшов до обгрунтованого висновку про необхідність застосування наслідків пропуску позовної давності щодо вимоги про стягнення штрафу за порушення п. 3.3.14.3. договору.

Відповідно до п. 3.3.14.4. договору позичальник зобов'язаний в день укладення цього договору укласти в акредитованій банком страховій компанії договір страхування життя ОСОБА_3.

Відповідачем долучено до матеріалів справи договір добровільного страхування від нещасних випадків №НВ1-001-00066-280714 від 28.07.2014 р., яким застраховано життя, здоров'я, працездатність ОСОБА_3. Вказаний договір укладено на один рік.

Позивачем не долучено до матеріалів справи переліку акредитованих кредитором страхових компаній, не наведено у розрахунку розміру позовних вимог розшифрування десяти випадків порушення п. 3.3.14.4. договору (часового проміжку, у якому особа не була застраховано, тощо).

З огляду на відсутність переліку акредитованих кредитором страхових компаній, відсутності у розрахунку розміру позовних вимог розшифрування десяти випадків порушення п. 3.3.14.4. договору, укладення відповідачем договору №НВ1-001-00066-280714 від 28.07.2014 р., нарахування штрафу за десять випадків порушення відповідачем п.3.3.14.4. договору є необґрунтованим.

Позивачем також нараховано 461 грн. 77 коп. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 24 грн. 40 коп. 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 130 грн. 56 коп. пені за несвоєчасну сплату процентів, 7 грн. 57 коп. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів.

Судом перевірено розрахунок вищевказаних сум та встановлено, що 461грн. 77 коп. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 24 грн. 40 коп. 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 130 грн. 56 коп. пені за несвоєчасну сплату процентів, 7 грн. 57 коп. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів нараховано правомірно.

Виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 підлягають частково до задоволення.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржник не надав належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні господарського суду Львівської області від 16.11.2015р. у даній справі.

З огляду на все викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2015 року у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2015 року у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.33,34,43,49,91,99,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2015р. у справі № 914/3155/15 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи повернути господарському суду Львівської області.

6. Повний текст постанови складено « 14» квітня 2016р.

Головуючий суддя Михалюк О.В.

суддя Мирутенко О.Л.

суддя Кравчук Н.М.