ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.04.16р. Справа № 904/1637/16

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (м. Нікополь, Дніпропетровської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення № 01/08/14 від 01.08.2014 у загальному розмірі 26 736 грн. 81 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - підприємець (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 20.01.2016)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ" (далі - відповідач) заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення № 01/08/14 від 01.08.2014 у загальному розмірі 26 736 грн. 81 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 25 500 грн. 00 коп. - основний борг;

- 1 157 грн. 86 коп. - пеня;

- 78 грн. 95 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором оренди нежитлового приміщення № 01/08/14 від 01.08.2014 в частині повного та своєчасного внесення орендної плати за період з січня 2016 року по березень 2016 року у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 25 500 грн. 00 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 8.3. договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 03.01.2016 по 10.03.2016 в сумі 1 157 грн. 86 коп. Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач просить суд стягнути 3% річних за період з 03.01.2016 по 10.03.2016 в сумі 78 грн. 95 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 06.04.2016.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 20950/16 від 06.04.2016), в якому він просить суд долучити до матеріалів справи витребувані ухвалою суду від 15.03.2016 документи.

Від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (вх.суду 20951/16 від 06.04.2016), в якій він просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення № 01/08/14 від 01.08.2014 у загальному розмірі 36 167 грн. 14 коп., яка складається з наступних сум:

- 34 000 грн. 00 коп. - основний борг;

- 2 028 грн. 82 коп. - пеня;

- 138 грн. 32 коп. - 3% річних. При цьому, доказів направлення відповідачу вказаної заяви позивач не долучив.

У судове засідання 06.04.2016 з'явився позивач.

Вимоги ухвали суду від 15.03.2016 були виконані позивачем у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 06.04.2016 не з'явився, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, при цьому, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи (вх.суду 20623/16 від 05.04.2016), яке мотивоване неможливістю прибути у судове засіданні його представника. При цьому, доказів на підтвердження викладених у клопотанні обставин, відповідач не долучив.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, оскільки відповідач, як юридична особа був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи та, відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України надання повноважень на представництво інтересів сторони у процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб.

Відповідно до абзацу 5 підпункту 3.6. пункту 3 Роз'яснень Президії Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 № 02-5/289 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами) господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами 1 - 4 статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника відповідачем не доведена.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

За таких обставин, господарський суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь представника у судовому засіданні.

При цьому, ухвала суду від 15.03.2016 була отримана відповідачем 22.03.2016, що підтверджується витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта", а також реєстром на відправку замовленої пошти по м.Дніпропетровську з повідомленням № 138 від 16.03.2016, які долучені до матеріалів справи.

Так, протягом 15 днів з дня її отримання відповідач відзиву на позовну заяву та інших витребуваних судом документів не надав. Крім того, протягом вказаного часу мав змогу забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами 1 - 4 статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представника відповідача.

Крім того, позивач заперечував проти задоволення клопотання відповідача щодо відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що інфляційні процеси в економіці держави негативним чином відображаються на його фінансовому стані, а затягування моменту прийняття рішення, з урахуванням вказаних обставин, порушує його права. Крім того, позивач зазначає, що коло осіб, які можуть представляти інтереси відповідача у судовому процесі не є обмеженим, а отже посилання на неможливість прибути у судове засідання представника не може бути достатнім, належним доказом та обставиною для відкладення розгляду справи. Крім того, у судовому засіданні позивач наголошував на тому, що матеріали справи містять всі необхідні докази та матеріали для прийняття обґрунтованого рішення у справі, а дії відповідача свідчать про затягування процесу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідач протягом декількох місяців не погасив існуючу заборгованість, а клопотання відповідача, з урахуванням попереднього затягування погашення заборгованості у повному обсязі, можуть вважатися зловживанням своїми процесуальними правами, що в свою чергу, призводить до подальшого порушення прав позивача. На підтвердження недобросовісної поведінки відповідача позивачем також було долучено до матеріалів справи копію рішення господарського суду по справі № 904/9641/15 про стягнення з відповідача заборгованості за попередній період оренди, а також докази виконання вказаного рішення відповідачем після апеляційного перегляду вказаного рішення суду.

Крім того, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 15.03.2016, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49000, м. Дніпропетровськ, Узвіз Селянський, будинок 3-А, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2016 була отримана відповідачем 22.03.2016, що підтверджується витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта", а також реєстром на відправку замовленої пошти по м. Дніпропетровську з повідомленням № 138 від 16.03.2016, які долучені до матеріалів справи. При цьому, протягом 15 днів з моменту отримання відповідачем ухвали суду будь-яких заперечень на позовні вимоги позивача не надано.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала суду від 15.03.2016 була надіслана сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Представником позивача у судовому засіданні 06.04.2016 було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування. Представник позивача також повідомив, що станом на теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем не змінилися, будь-яких погашень відповідач не здійснював.

Позивачем подано заяву (вх.суду 21028/16 від 06.04.2016), якою він відкликає подану ним заяву про збільшення розміру позовних вимог (вх.суду 20951/16 від 06.04.2016) та просить суд її не розглядати.

Судом зазначено, що оскільки заява про збільшення позовних вимог була подана до суду із порушенням норм процесуального права в частині вимог щодо порядку звернення з нею до суду, а саме: позивачем не було додано доказів її направлення відповідачу, то вказана заява не приймається до розгляду судом. Судом вирішується спір, виходячи із вимог позивача, викладених у позовній заяві.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 01.08.2014 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - орендодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ" (далі - орендар, відповідач) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 01/08/14 (далі - договір, а.с.13-15), відповідно до умов якого орендодавець зобов'язується передати орендарю, а орендар прийняти у тимчасове платне користування на строк та на умовах договору нежитлове приміщення, розташоване на першому поверсі будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Загальна площа приміщення становить 54,1 кв. метрів. План-схема приміщення Нікопольського МБТІ міститься у додатку № 1 до договору, який є невід'ємною частиною договору (пункт 1.1. договору).

Згідно з пунктами 1.4., 1.5. та 1.6. договору приміщення надається в оренду з метою розміщення орендарем об'єкту аптечної роздрібної торгівлі лікарськими засобами, засобами медичного призначення та супутніми товарами, дозволеними для продажу в аптеках. Приміщення передається в оренду орендодавцем строком на 2 роки та 11 місяців до 30.06.2017. Ринкова відновна вартість приміщення за згодою сторін визначається в розмірі 1 000 000 грн. 00 коп. без ПДВ. Зазначена вартість підлягає індексації (коефіцієнт дорівнює одиниці) в порядку і строки, визначені чинним законодавством України.

Приміщення передається в оренду орендарю за "Актом № 1 приймання-передачі приміщення в оренду", який підписується сторонами або уповноваженими особами в день підписання договору і який є його невід'ємною частиною з моменту підписання. Дата підписання Акту № 1 приймання-передачі є початком перебігу строку оренди. Акт № 1 приймання-передачі приміщення має містити посилання на договір, відомості щодо складу і переліку майна, й стан, виявлені недоліки, встановлене в приміщенні інженерне обладнання та його стан, серія та номери лічильників, та їх показники на день підписання (пункт 2.1. договору).

У пункті 2.6. договору визначено, що приміщення вважається фактично переданим орендодавцю з моменту підписання акту № 2 приймання-передачі, якщо інше не передбачено договором.

У відповідності до вказаних умов договору, між позивачем та відповідачем було підписано акт прийому-передачі нежитлового приміщення за договором від 01.08.2014 щодо передачі майна в оренду (а.с.16).

У пункті 7.1. договору сторони погодили, що договір набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і діє протягом 2 років та 11 місяців, а в частині виконання зобов'язань сторонами - до повного їх виконання.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами, внаслідок укладання договору оренди нежитлового приміщення № 01/08/14 від 01.08.2014 виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір оренди є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1, частини 4 статті 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За змістом частини 3 статті 285 Господарського кодексу України орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі вплачувати орендну плату.

Так, при укладенні договору у розділі 3 договору сторонами були визначені умови щодо розміру та порядку сплати орендної плати, інших платежів та порядку розрахунків, а саме:

- щомісячна орендна плата за користування приміщенням сплачується в безготівковій формі та складає: у період з 01.08.2014 до 31.01.2015 - 7 000 грн. 00 коп. з ПДВ; у період з 01.02.2015 по 31.07.2015 - 8 000 грн. 00 коп. з ПДВ; у період з 01.08.2015 до повернення приміщення з оренди (згідно розділу № 2 до договору) 8 500 грн. 00 коп. без ПДВ. Зазначені розміри орендної плати підлягають щорічній індексації (коефіцієнт індексації дорівнює 1) (пункт 3.1. договору);

- оплата орендної оплати здійснюється в гривнях, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендодавця, в строки та на умовах, зазначених у договорі (пункт 3.2. договору);

- оплата за неповний місяць оренди перераховується пропорційно кількості днів фактичної оренди (пункт 3.3. договору);

- оплата оренди здійснюється орендарем в безготівковій формі шляхом перерахування передоплати на поточний рахунок орендодавця наступним чином: передоплата за перший місяць оренди в розмірі 7 000 грн. 00 коп. без ПДВ та за останній місяць оренди в розмірі 8 500 грн. 00 коп. без ПДВ, сплачуються протягом 5 робочих днів з дня укладання договору; за другий і наступні (окрім останнього) місяці оренди, орендна плата сплачується щомісячно, не пізніше 02 числа поточного місяця в національній грошовій одиниці України (пункт 3.4. договору);

- орендна плата не включає в себе оплату вартості комунальних послуг (пункт 3.5. договору).

Отже, у відповідності до умов договору відповідач зобов'язаний сплачувати орендну плату самостійно у визначений договором строк.

Позивач посилається на те, що відповідач зобов'язання за договором оренди нежитлового приміщення № 01/08/14 від 01.08.2014 в частині повного та своєчасного внесення орендної плати за період з січня 2016 року по березень 2016 року порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 25 500 грн. 00 коп.

Крім того, позивач у судовому засіданні 06.04.2016 посилався на систематичне порушення відповідачем умов спірного договору, на підтвердження чого долучив до матеріалів справи рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2015 по справі № 904/9641/15, яким було стягнуто з відповідача заборгованість за вказаним договором за період з жовтня по грудень 2015 року, а також пеню та 3% за порушення строків внесення орендної плати.

Отже, відповідач свої зобов'язання щодо повного та своєчасного внесення орендної плати за період з січня 2016 року по березень 2016 року порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 25 500 грн. 00 коп. (8 500,00 х 3).

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного

В силу положень статей 525 та 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, сторонами було визначено строки сплати орендної плати у пункті 3.4. договору. Вказані платежі здійснюються відповідачем самостійно у визначений договором термін.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріалами справи підтверджується, що всупереч умовам договору оренди, а також порушуючи норми діючого законодавства, відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, орендну плату за період з січня 2016 року по березень 2016 року у встановлений договором строк не оплатив, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 25 500 грн. 00 коп.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів внесення орендних платежів за спірний період відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги виконання орендодавцем своїх обов'язків щодо надання відповідачу в оренду спірного майна, а також порушенням відповідачем зобов'язань щодо повної та своєчасної сплати орендної плати за період з січня 2016 року по березень 2016 року у встановлений договором строк, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору оренди нежитлового приміщення № 01/08/14 від 01.08.2014, положення статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 25 500 грн. 00 коп. визнаються судом обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього, суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, у пункті 8.3. договору сторони погодили, що орендар у разі порушення строку розрахунків сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на день оплати від простроченої суми за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

На підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за період прострочення з 03.01.2016 по 10.03.2016 у сумі 1 157 грн. 86 коп.

Судом проведено перевірку розрахунку пені та встановлено, що позивачем невірно визначено граничний строк сплати орендної плати за січень 2016 року (02.01.2016), оскільки позивачем не було враховано, що якщо останній день строку для оплати припадає на вихідний день, то з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, а саме: 04.01.2016.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, та доданий до матеріалів справи, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Згідно пункту 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- по орендній платі за січень 2016 року в сумі 8 500 грн. 00 коп. граничний термін сплати - 04.01.2016, а отже, в період прострочення з 05.01.2016 по 10.03.2016 пеня складає 674 грн. 43 коп.;

- по орендній платі за лютий 2016 року в сумі 8 500 грн. 00 коп. граничний термін сплати - 02.02.2016, а отже, в період прострочення з 03.02.2016 по 10.03.2016 пеня складає 378 грн. 09 коп.;

- по орендній платі за березень 2016 року в сумі 8 500 грн. 00 коп. граничний термін сплати - 02.03.2016, а отже, в період прострочення з 03.03.2016 по 10.03.2016 пеня складає 81 грн. 75 коп., а всього 1 134 грн. 27 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 1 134 грн. 27 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо внесення орендної плати у строк, визначений умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України також були розраховані 3% річних за період прострочення з 03.01.2016 по 10.03.2016 у сумі 78 грн. 95 коп.

Судом проведено перевірку розрахунку 3% річних та встановлено, що позивачем невірно визначено граничний строк сплати орендної плати за січень 2016 року (02.01.2016), оскільки позивачем не було враховано, що якщо останній день строку для оплати припадає на вихідний день, то з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, а саме: 04.01.2016.

Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, та доданий до матеріалів справи, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- по орендній платі за січень 2016 року в сумі 8 500 грн. 00 коп. граничний термін сплати - 04.01.2016, а отже, в період прострочення з 05.01.2016 по 10.03.2016 3% річних складають 46 грн. 68 коп.;

- по орендній платі за лютий 2016 року в сумі 8 500 грн. 00 коп. граничний термін сплати - 02.02.2016, а отже, в період прострочення з 03.02.2016 по 10.03.2016 3% річних складають 25 грн. 78 коп.;

- по орендній платі за березень 2016 року в сумі 8 500 грн. 00 коп. граничний термін сплати - 02.03.2016, а отже, в період прострочення з 03.03.2016 по 10.03.2016 3% річних складають 5 грн. 57 коп., а всього 78 грн. 03 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 78 грн. 03 коп.

З приводу поданих позивачем заяв суд зазначає таке.

Від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (вх.суду 20951/16 від 06.04.2016), в якій він просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення № 01/08/14 від 01.08.2014 у загальному розмірі 36 167 грн. 14 коп., яка складається з наступних сум:

- 34 000 грн. 00 коп. - основний борг;

- 2 028 грн. 82 коп. - пеня;

- 138 грн. 32 коп. - 3% річних.

При цьому, доказів направлення відповідачу вказаної заяви позивач не долучив.

В подальшому, позивачем подано заяву (вх.суду 21028/16 від 06.04.2016), якою він відкликає подану ним заяву про збільшення розміру позовних вимог (вх.суду 20951/16 від 06.04.2016) та просить суд її не розглядати.

Суд зазначає, що оскільки заява про збільшення позовних вимог була подана до суду із порушенням норм процесуального права в частині вимог щодо порядку звернення з нею до суду, а саме: позивачем не було додано доказів її направлення відповідачу, то вказана заява не приймається до розгляду судом. Судом вирішено спір, виходячи із вимог позивача, викладених у позовній заяві.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ" (49000, м.Дніпропетровськ, Узвіз Селянський, будинок 3-А; ідентифікаційний код 36439904) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (53213, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) - 25 500 грн. 00 коп. - основного боргу, 1 134 грн. 27 коп. - пені, 78 грн. 03 коп. - 3% річних, 1 376 грн. 74 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко