РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2016Справа №910/674/16

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД»

про визнання договору недійсним

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: Локтіонов А.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД» про визнання недійсним договору № 22-15-34/286 від 15.12.2014 р. Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю у відповідача повноважень щодо передачі в оренду майна, що є предметом вказаного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2016 р. порушено провадження у справі № 910/674/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 10.02.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Одночасно з поданням позову, Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 заявлено клопотання про залучення до участі у розгляді справи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Товариство з обмеженою відповідальністю «Парк-Сервіс».

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора

Згідно з п. 1.6. постанови постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Розглянувши вищевказане клопотання позивача, суд відмовив у його задоволенні з огляду на недоцільність залучення Товариства з обмеженою відповідальністю «Парк-Сервіс» до участі у розгляді даної справи, оскільки прийняте судом рішення не вплине на його права та обов'язки.

У процесі провадження у справі відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що протягом 2013 - 2015 років позивач користувався приміщенням № 258 на підставі відповідних договорів оренди, які є аналогічними оспорюваному договору № 22-15-34/286 від 15.12.2014 р.

Позивач подав клопотання про витребування у Дніпровського управління Національної поліції України в місті Києві копії матеріалів кримінального провадження № 0004409 від 27.03.2015 р.

В обґрунтування неможливості надати відповідні докази самостійно, позивач вказує про надання представнику Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 можливості ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 0004409 від 27.03.2015 р. лише частково.

Відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України у клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

В той же час, вирішення питання щодо надання доступу до матеріалів кримінального провадження регулюється нормами Кримінального процесуального кодексу України, в той час нормами господарського процесуального законодавства України не передбачено можливості витребування відповідних документів кримінального провадження.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання позивача та відмовив у його задоволенні.

Між тим, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15.03.2016 р. у справі № 755/18923/15-к зобов'язано слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції України в місті Києві надати матеріали кримінального провадження № 0004409 від 27.03.2015 р. для ознайомлення в повному обсязі та 28.03.2016 р. позивачем надано суду документи, щодо яких заявлено клопотання про витребування.

28.03.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивач подав додаткові пояснення по справі, у яких зазначає, що власником земельної ділянки, на якій був розміщений об'єкт оренди за договором № 22-15-34/286 від 15.12.2014 р., є Товариство з обмеженою відповідальністю «Парк-Сервіс», а власником сусідньої земельної ділянки - Приватне акціонерне товариство «Дніпровський ринок».

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві позов.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 28.03.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.12.2014 р. між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД» укладено договір № 22-15-34/286, за умовами якого відповідач зобов'язався 01.01.2015 р. за актом приймання-передачі надати позивачу у користування приміщення № 286 площею 8, 75 кв.м. по АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3.1. договору позивач має право здійснювати торгівлю з об'єкту при укладенні відповідного договору з Товариством з обмеженою відповідальністю «Парк-Сервіс», на оплату послуг ринку, наявності дозволу пожежних та санітарно-епідеміологічних інстанцій тощо.

Договір, відповідно до п. 5.1., набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2015 р.

28.04.2015 р. позивач надіслав відповідачу претензію від 27.04.2015 р. про забезпечення можливості користуватись приміщенням по АДРЕСА_1 у відповідності до договору № 22-15-34/286 від 15.12.2014 р. та надання підтвердження законності перебування орендованого приміщення у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД».

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що власником торгівельних павільйонів по АДРЕСА_1, в тому числі і орендованого позивачем приміщення № 286 площею 8, 75 кв.м., є Товариство з обмеженою відповідальністю «Парк-Сервіс» на підставі відповідних договорів купівлі-продажу, а відтак - відповідач не мав повноважень щодо передачі вказаного приміщення в оренду Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 та договір № 22-15-34/286 від 15.12.2014 р. має бути визнаний недійсним у судовому порядку.

При цьому, позивач зазначає, що в березні 2015 року приміщення № 286 площею 8, 75 кв.м. по АДРЕСА_1 було демонтовано, у зв'язку з його незаконним розміщенням на земельній ділянці та з приводу вказаних обставин порушено кримінальне провадження № 0004409 від 27.03.2015 р.

Також позивач вказує, що власниками/орендарями земельних ділянок по АДРЕСА_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Парк-Сервіс» та Приватне акціонерне товариство «Дніпровський ринок», в той час як відповідач жодного відношення до вказаних земельних ділянок не має.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України також передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно зі ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У статті 319 Цивільного кодексу України закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

У відповідності до ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Тож, виходячи з аналізу вищенаведених норм, орендодавець майна повинен мати повний обсяг прав на таке майно.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Розглядаючи даний спір по суті, судом встановлено, що 31.03.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізинг-Сервіс» укладено договір купівлі-продажу № 1-5-11-5, за умовами якого останнє зобов'язалось передати, а відповідач прийняти у власність ряд павільйонів у кількості 20 штук за ціною 58 312, 19 грн.

Відповідно до п. 3.2. договору підтвердженням виконання зобов'язань щодо передачі майна є підписаний сторонами акт приймання-передачі.

За актом приймання-передачі від 01.04.2011 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізинг-Сервіс» передало, а відповідач прийняв торгівельні павільйони №№ 269-288 по АДРЕСА_1.

Крім того, в матеріалах справи міститься засвідчена копія договору купівлі-продажу № 54-12-43 від 01.10.2012 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Респан», предметом якого є ряд торгових павільйонів у кількості 29 штук, які розташовані та використовувались за адресою: АДРЕСА_1 загальною вартістю 63 370, 62 грн.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що момент виконання зобов'язань = повний розрахунок за майно.

За актом приймання передачі від 01.10.2012 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Респан» передало відповідачу торгівельні павільйони, що є предметом договору № 54-12-43 від 01.10.2012 р.

Також матеріали справи свідчать про перерахування відповідачем грошових коштів у розмірі 63 370, 62 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Респан» за договором № 54-12-43 від 01.10.2012 р., що підтверджується платіжним дорученням № 94, копія якого міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами предмет оспорюваного договору належить до рухомого майна та не є нерозривно пов'язаним із земельною ділянкою, на якій він розміщений.

Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД» набуло права власності на павільйони, розміщені по АДРЕСА_1 на підставі відповідного договору купівлі-продажу до укладення оспорюваного правочину.

Тож, виходячи з вищенаведеного, на момент укладення оспорюваного договору оренди № 22-15-34/286 від 15.12.2014 р., павільйон № 286 по АДРЕСА_1 перебував у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД» на підставі відповідного договору купівлі-продажу, що, в свою чергу, спростовує доводи позивача про відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД» повноважень щодо розпорядження ним.

Стосовно тверджень позивача про відсутність у відповідача жодного відношення до земельної ділянки по АДРЕСА_1, оскільки її власниками/орендарями є Товариство з обмеженою відповідальністю «Парк-Сервіс» та Приватне акціонерне товариство «Дніпровський ринок», суд відзначає, що з наданих позивачем документів вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 кадастровий номер :66:018:0008 перебуває у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Парк-Сервіс», що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 09.03.2016 р.

Відповідно до довідки Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 16.07.2015 р. земельна ділянка по АДРЕСА_1 кадастровий номер :66:018:0001 перебуває в оренді у Приватного акціонерного товариства «Дніпровський ринок».

Відповідно до договору № 3-14-61 від 31.12.2014 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Парк-Сервіс», останнє надало відповідачу місце загальною площею 475, 0 кв.м. для розміщення торговельних рядів або малих архітектурних форм на території ринку автозапчастин «Парк-Сервіс» по АДРЕСА_1 за №№ 215-219, 239-258 та 260-288.

За актом приймання-передачі від 01.01.2015 р. відбулась передача об'єкту по АДРЕСА_1 для розміщення торговельних рядів або малих архітектурних форм.

Варто відзначити, що позивачем не надано документально підтверджених відомостей щодо реквізитів земельної ділянки (кадастровий номер), на якій безпосередньо розміщений торговельний павільйон № 286, який є предметом оспорюваного договору № 22-15-34/286 від 15.12.2014 р. та, відповідно, не доведено відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Парк-Сервіс» повноважень щодо передачі такої земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД».

Водночас, суд враховує, що предметом оспорюваного договору № 22-15-34/286 від 15.12.2014 р., укладеного між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД» є саме приміщення № 286 площею 8, 75 кв.м. по АДРЕСА_1 та, Товариство з обмеженою відповідальністю «Парк-Сервіс» не є стороною вказаного договору, а відтак - наявність у останнього повноважень щодо розпорядження певною земельною ділянкою за вказаною адресою не стосується предмету спору та не входить до предмету доказування у даній справі.

Крім того, перебування належного Товариству з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД» на земельній ділянці, що не перебуває у останнього у власності/користуванні, не обмежує відповідача у його правах на відповідне майно, в тому числі, щодо його передачі в оренду.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим кодексом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Тож, здійснивши оцінку наведених позивачем обґрунтувань та наявних у справі доказів з правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, а матеріалами справи спростовується відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД» повноважень щодо передачі в оренду Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 приміщення № 286 площею 8, 75 кв.м. по АДРЕСА_1.

Стосовно доводів позивача про незаконний демонтаж приміщення № 286 площею 8, 75 кв.м. по АДРЕСА_1, суд відзначає, що вказані обставини відбулись після укладення договору № 22-15-34/286 від 15.12.2014 р. та відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України не зумовлюють недійсність такого договору.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази у розумінні ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України здійснення такого демонтажу безпосередньо Товариством з обмеженою відповідальністю «Котед-ЛТД» або з його вини.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину, у зв'язку з чим вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 не підлягають задоволенню судом.

Також суд вважає за доцільне відзначити, що за висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах 3-1143гс15 від 23.12.2015 р. та 3-38гс14 від 19.08.2014 р. та в силу ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим для врахування судами України, із правової природи такого зобов'язання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, оскільки використання майна - "річ" безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором. Ураховуючи встановлені у справі обставини, визнання договору оренди недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування.

Між тим, термін дії оспорюваного договору № 22-15-34/286 від 15.12.2014 р. закінчився 31.01.2015 р.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 04.04.2016 р.

Суддя Пригунова А.Б.