ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 р. Справа № 923/168/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Черковій О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Каховського державного агротехнічного коледжу, с.Коробки Херсонської області

до: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Каховка

про визнання недійсним договору підряду

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, представник за довіреністю від 01.02.2016р.;

від відповідача: не прибув.

Каховський державний агротехнічний коледж (позивач) звернувся до господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідач), в якій просить визнати недійсним та припинити на майбутнє договір підряду на вирощування сільськогосподарської продукції із матеріалів замовника №42/11/12 від 29.11.2012 року.

Представник позивача в ході судового засідання підтримав вимоги, викладені у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не прибув. Ухвала суду про порушення справи, направлена відповідачу, повернулась до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання».

Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" передбачено, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як слідує з матеріалів справи, а саме з довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 11.03.2016р., місцем реєстрації відповідача є Херсонська область, місто Каховка, вул.Ентузіастів, будинок 4, корпус А, квартира 9. Така ж адреса вказана позивачем і у позовній заяві.

Відповідно до пункту 4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 №01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" вказано, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних або місця проживання фізичних осіб-учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами звязку з позначками „адресат вибув, „адресат відсутній і т.п., можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обовязку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом процесуальних дій.

Тому відповідні процесуальні документи надсилались згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи, а також згідно відомостей, що містяться у довідці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, станом на час розгляду справи.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що відповідача було належним чином повідомлено про місце, дату та час проведення судового засідання, проте, своїм правом приймати участь у судовому засіданні останній не скористався. Про поважні причини неявки в судове засідання відповідача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

З огляду на вищевказане, відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши представника позивача, суд -

в с т а н о в и в:

29 листопада 2012 року між Каховським державним агротехнічним коледжем (позивач, підрядник, Коледж) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач, замовник) укладено Договір підряду №42/11/12 на вирощування сільськогосподарської продукції із матеріалів замовника (далі - договір) (а.с.25), метою підписання для підрядника цього договору є використання полів та посівів сільськогосподарських культур для учбових цілей, а також з метою проходження учбової практики студентами коледжу, згідно наукової програми по підготовці висококваліфікованих спеціалістів, а для замовника здійснення господарської діяльності для отримання прибутку.

Відповідно до п.2.1. договору підрядник зобовязується на власний ризик виконати роботи по вирощуванню сільськогосподарської продукції задля отримання врожаю (далі - роботи), обумовлені п.3.1. цього договору на виробничих площах, визначених сторонами у п.3.2. договору, за завданням замовника засобами підрядника з використанням матеріалів замовника, а замовник зобовязується прийняти дані роботи та оплатити відповідно до умов договору.

За змістом ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу.

Позивач в позові зазначає, що у січні 2015 року Каховською обєднаною державною фінансовою інспекцією Державної фінансової інспекції в Херсонській області проведено ревізію діяльності Каховського державного агротехнічного коледжу за 2013-2014 роки.

Предметом ревізії став Договір підряду на вирощування сільськогосподарської продукції із матеріалів замовника №42/11/12 від 29 листопада 2012 року та додаткова угода до договору підряду на вирощування сільськогосподарської продукції із матеріалів замовника №3/04/13 від 8 квітня 2013 року, які укладено між позивачем та відповідачем.

Ревізією встановлено, що протягом ревізійного періоду між Коледжем (підрядник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (замовник) укладався договір підряду на вирощування сільськогосподарської продукції із матеріалів замовника. Метою договору підряду є використання полів та посівів сільськогосподарських культур, що є предметом договору, для учбових цілей, а також з метою проходження учбової практики студентами коледжу згідно наукової програми по підготовці висококваліфікованих спеціалістів. Предметом договорів підряду є виконання ряду робіт, які направлені на вирощування сільськогосподарської продукції на виробничих площах підрядника за завданням замовника. Договором підряду визначається площа земельної ділянки (із кадастровим номером), на якій підрядник зобовязується забезпечити вирощування сільгосппродукції. При цьому підрядником береться зобовязання по виконанню ряду комплексних робіт, які спрямовані на вирощування сільгосппродукції (підготовка посівних площ, здійснення поливу, захист від буряна та інше). Вартість надання послуг визначена пунктом «Оплата робіт», відповідно до якого розмір винагороди підрядника визначається за домовленістю сторін. Оплата проводиться замовником щомісячно, шляхом ділення винагороди на 12 місяців.

Матеріалами справи підтверджується, що фактично коледжем за укладеним договором підряду на вирощування сільськогосподарської продукції із матеріалів замовника витрати не понесені (окрім проведення зрошення за окремо оплаченими коштами замовника), проведення сільгоспробіт в 2013-2014 роках щодо посіву та обробки посівів коледжем не здійснювались.

Крім того, ревізією встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Коледжем обовязкові договори на проведення практики студентів вищих навчальних закладів відповідно до вимог положення про проведення практики студентів вищих навчальних закладів України, затвердженого наказом Міністерства освіти України №93 від 08.04.1993 р., із замовником не укладались.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що за відсутності документального підтвердження практики студентами коледжу та відсутності матеріальних витрат по підготовці полів та обробці посівів, коледжем отримувалась винагорода фактично за користування замовником земельними ділянками коледжу, що є платним користуванням земельними ділянками.

Статтями 122, 123 Земельного кодексу України визначено повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування. Надання земельних ділянок державної власності у користування здійснюється органами виконавчої влади.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що фактично позивач за договором передав відповідачу у платне користування земельну ділянку для вирощування сільськогосподарських культур та збирання врожаю, що належить субєкту господарювання, при цьому не уклавши договору оренди земельної ділянки у відповідності до вимог Земельного кодексу України та статей 4, 15 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998р.

Згідно приписів ст..92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 ЦКУ сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням умов цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тому незалежно від того, як сторони назвали договір, яким встановлені правовідносини, до цих відносин необхідно застосовувати норми чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини.

З огляду на вищезазначене, на думку суду, сторони порушили норми Земельного кодексу України, Закону України „Про оренду землі" при укладанні договору підряду №42/11/12 на вирощування сільськогосподарської продукції із матеріалів замовника зберігання з правом користування, яким фактично передано земельну ділянку державної власності у користування.

Згідно із п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними - правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що зміст договору підряду на вирощування сільськогосподарської продукції із матеріалів замовника №42/11/12 від 29 листопада 2012 року є таким, що суперечить Земельному кодексу України, не відповідає вимогам ст..4, ч.2 ст.16 Закону України «Про оренду землі».

Положенням ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Крім того, відповідно до статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Матеріали справи свідчать, що фактично відбулась передача у користування земельної ділянки у платне користування, тобто спірний Договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства.

Враховуючи специфічну природу договірних відносин за договором підряду №42/11/12 на вирощування сільськогосподарської продукції із матеріалів замовника від 29 листопада 2012 рок, дослідивши всі обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення даного спору, суд зазначає.

Згідно із ч.3 ст.207 ЦК України виконання господарського зобовязання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобовязання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобовязання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Фактичне користування земельною ділянкою на підставі договору унеможливлює, в разі його недійсності, проведення між сторонами реституції, позаяк використання майна «річ» безповоротна, і відновити сторони в первісне положення практично неможливо. Тому такий договір повинен визнаватися недійсним і припинятися на майбутнє.

Отже, наведеними нормами встановлено, що при визнанні договору оренди недійсним (нікчемним), такий договір визнається недійсним (нікчемним) лише на майбутнє, а не з моменту його укладення.

Таку правову позицію викладено в Постанові Верховного суду України від 13.01.2004 №7/85/4/68-81.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в

повному обсязі, оскільки існують правові підстави для визнання недійсним та припинення на майбутнє договору підряду на вирощування сільськогосподарської продукції із матеріалів замовника №42/11/12 від 29 листопада 2012 року.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За приписами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного рішення.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі зазначених вище норм матеріального права, керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

1.Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2.Визнати недійсним та припинити на майбутнє договір підряду на вирощування сільськогосподарської продукції із матеріалів замовника №42/11/12 від 29 листопада 2012 року.

3.Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (74800, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Каховського державного агротехнічного коледжу (74824, Херсонська область, Каховський район, с.Коробки, вул..Каховська, 30, ) 1378,00 грн. судового збору.

(Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом).

Повний текст рішення складено 11.04.2016 р.

Суддя В.В.Литвинова