ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2016р. Справа№ 914/374/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Метал-Компані», м. Вишневе, Київська область

до відповідача: Державного підприємства «Львіввугілля», м. Сокаль, Львівська область

про стягнення заборгованості за договором від 27.03.2015р. №73 в сумі 267 815,613 грн.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Сало О.А.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю №1 від 12.01.2016р.;

Від відповідача: ОСОБА_2 представник за довіреністю № 8/90 від 17.12.2015р.

На розгляд господарського суду Львівської області Товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа-Метал-Компані» подано позов до Державного підприємства «Львіввугілля» та Відокремленого підрозділу «Управління «Західвуглепостач» Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення солідарно заборгованості за договором від 27.03.2015р. № в сумі 265 925,83 грн.

Ухвалою суду від 11.02.2016р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 29.02.2016р., про що сторони були повідомлені належним чином під розписку, що підтверджуються повідомленнями про вручення поштового відправлення (оригінали поштівок в матеріалах справи).

22.02.2016р. Відокремлений підрозділ «Управління «Західвуглепостач» Державного підприємства «Львіввугілля» подав відзив на позовну заяву (вх.№ 6965/16), в якому зазначає, що є відокремленим підрозділом Державного підприємства «Львіввугілля» без права юридичної особи. Згідно довіреності від 17.12.2015р. № 57, виданої головним підприємством ДП «Львіввугілля», начальник Управління «Західвуглепостач» ОСОБА_3В, має право підписувати всі документи, повязанні із провадженням у провадженням справ у господарському суді, представляти інтереси ДП «Львіввугілля» в якості позивача та відповідача. Визнає існування заборгованості за Договором від 27.03.2015р. № 73 в сумі 241 048,63 грн. Зазначає, що ДП «Львіввугілля» не проводить проплати згідно Договору, у звязку з важким фінансовим становищем.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 29.02.2016р. розгляд справи відкладено на 21.03.2016р.

18.03.2016р. позивачем подано уточнення до позовної заяви (вх. № 11697/16), у якому збільшено суму заявлених позовних вимог, просить стягнути 241 048,63 грн. основного боргу, 18 822,49 грн. пені, 5 520,01 грн. інфляційних втрат та 2 424,48 грн. 3% річних, які необхідно стягнути з ДП «Львіввугілля».

Заява позивачем подана з додержанням правил щодо подачі заяви про збільшення позовних вимог (докази повідомлення відповідача та докази доплати судового збору у матеріалах справи).

Крім цього, 21.03.2016р. позивачем подано заяву про відмову від позовних вимог до Відокремленого підрозділу «Управління «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля» (вх. 1619/16) та що позовні вимоги до ДП «Львіввугілля» підтримує в повному обсязі.

Ухвалою суду від 21.03.2016р. припинено провадження стосовно відповідача-2: Відокремленого підрозділу «Управління «Західвуглепостач» Державного підприємства «Львіввугілля» та розгляд справи відкладено на 05.04.2016р.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ДП «Львіввугілля» порушило умови Договору від 27.03.2015р. № 73, не оплативши вартість отриманих товарно матеріальних цінностей в сумі 241 048,63 грн. Крім цього, за неналежне виконання умов договору, позивач з врахуванням заяви збільшення (уточнення) позовних вимог (вх. № 11697/16 від 18.03.2016р. просить стягнути з ДП «Львіввугілля» 18 822,49 грн. пені, 5 520,01 грн. інфляційних втрат та 2 424,48 грн. 3% річних.

В судовому засіданні 05.04.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримує з підстав зазначених в позовній заяві, з врахуванням заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог. Просить стягнути з ДП «Львіввугілля» 241 048,63 грн. основного боргу, 18 822,49 грн. пені, 5 520,01 грн. інфляційних втрат та 2 424,48 грн. 3% річних.

В судовому засіданні 05.04.2016р. представник відповідача не заперечує існування заборгованості за договором в сумі 241 048,63 грн. Подав заяву, в якій просить зменшити розміру пені на 80%, що підлягає до стягнення та визнає 5 520,01 грн. інфляційних втрат та 2 424,48 грн. 3% річних.

Справа розглядається у відповідності до поданої позивачем 18.03.2016р. заяви про збільшення (уточнення) розміру позовних вимог.

В судовому засіданні 05.04.2016р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Проаналізувавши матеріали справи, судом встановлено наступне.

27.03.2015р. між ТзОВ «Альфа-Метал-Компані» (учасник, позивач у справі) та ДП «Львіввугілля» (замовник, відповідач у справі) було укладено договір №73 про закупівлю товару за результатами відкритих торгів 12.02.2015 року (далі - «Договір»).

Згідно п. 1.1. Договору учасник зобовязується у 2015р. поставити замовнику товар, а замовник зобовязується прийняти вказаний товар і сплатити за нього узгоджену грошову суму.

Відповідно до п. 5.4. Договору, Вантажоодержувачем було визначено Відокремлений підрозділ Управління «Західвуїлепостач» ДП «Львіввугілля», код одержувача 1940, адреса: вул. Центральна, 114, с. Острів, Сокальський р-н, Львівська обл., 80051.

На виконання умов Договору, позивачем було поставлено товар, а відповідачем отримано товар в період з 08.04.2015р. по 03.09.2015р. на загальну суму 611 079,35 грн., що вбачається з видаткових накладних підписаних сторонами та скріплених печатками без жодних застережень, підтримується позивачем та визнається відповідачем.

Відповідно до п. 5.6. Договору, датою постачання вважається дата, яка вказана замовником на документах товаросупроводжувальких, наданих учасником, при його прийманні.

Згідно п. 4.1. Договору розрахунки за даним договором здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування коштів підприємства замовника на розрахунковий рахунок учасника в наступному порядку: оплата здійснюється за фактом постачання протягом 20 днів з моменту отримання конкретної партії товару. Оплату за товар може здійснювати як замовник, так і вантажоодержувач.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своєчасно покладені на нього зобовязання щодо оплати отриманого товару за Договором в сумі 241 048,63 грн. не виконав, у звязку з чим у нього виникла заборгованість за поставлений товар, що підтримується позивачем та визнається відповідачем.

Крім того, існування заборгованості станом на 19.01.2016р. за Договором вбачається з Акту звірки взаєморозрахунків, підписаного сторонами та скріплений печатками без жодних застережень.

Позивач для мирного врегулювання спору, надсилав ДП «Львіввугілля» та Відокремленому підрозділу Управління «Західвуїлепостач» ДП «Львіввугілля» претензії про сплату заборгованості за Договором.

Належних та допустимих доказів повної оплати за поставлений товар відповідачем не надано.

За неналежне виконання умов Договору позивач просить стягнути 18 822,49 грн. пені, 5 520,01 грн. інфляційних втрат та 2 424,48 грн. 3% річних (заява про збільшення (уточнення) позовних вимог (вх. № 11697 від 18.03.2016р.).

Доказів повного погашення заборгованості станом на день розгляду справи сторонами до суду не надано.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі договору в силу пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено - якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачені наслідки порушення зобовязання.

Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджено виконання позивачем своїх зобовязань за Договором. Виконання обовязку проведення відповідачем повної оплати вартості отриманого товару не підтверджений. Відповідач не подав належних та допустимих доказів на заперечення факту існування заборгованості на суму 241 048,63 грн.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за Договором в сумі 241 048,63 грн., оскільки такі обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.

Відповідно п. 7.1. Договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за Договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим Договором.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд здійснивши перерахунок 3% річних (з врахуванням ч. 5 ст.254 ЦК України, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день) встановив, що стягненню підлягає 3% річних в сумі 2 418,70 грн. В стягнені 5,78 грн. 3% річних слід відмовити.

Суд здійснивши перерахунок інфляційних втрат, дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати в сумі 5 520,01 грн. (з врахуванням заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог) нараховані правомірно та підлягають стягненню.

Відповідно до ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.2 статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно з ч.1 статтею 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Оскільки п.7.6. Договору встановлено, що при невиконанні п. 4.1. Договору замовник сплачує пеню учаснику в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від вартості товару за кожен день прострочення.

Суд здійснивши перерахунок пені з врахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України, дійшов висновку, що стягненню підлягає пеня в сумі 18 759,02 грн. (з врахуванням заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог). В частині стягнення 63,47 грн. пені слід відмовити.

Що стосується заяви відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення пені, то суд керувався таким.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Пунктом 1 статті 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Відповідачем подано документи про фінансовий стан, а саме: Звіт про фінансові результати за 2015р. та Баланс на 31.12.2015р.

На підставі викладеного вище, беручи до уваги, важке фінансове становище відповідача, що підтверджено, зокрема, звітом про фінансові результати ДП «Львіввугілля» станом на 31.12.2015р., відповідно до якого непокритий збиток підприємства становить 1 527 771 грн. Як вбачається, з рядка 1615 балансу «Поточна кредиторська заборгованість за товари, роботи і послуги» станом на 31.12.2015р. поточна кредиторська заборгованість підприємства складає 371 582 грн. Згідно з рядка 1125 балансу «Дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги» станом на 31.12.2015р. дебіторська заборгованість підприємства становить 109 646 грн.

Зважаючи на необхідність задоволення господарських інтересів обох сторін та майновий стан сторін та їх інтереси, відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України, суд задовольняє частково заяву відповідача і вважає за доцільне зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на 40% (сорок) відсотків. Тому стягненню підлягає 11 255,41 грн. пені.

При цьому, суд враховує правову позицію відображену у постанові Вищого господарського суду України від 29 листопада 2012 року у справі №37/5005/5346/2012, постанові Вищого господарського суду України від 14 серпня 2012 року у справі №15/5025/229/12, постанові Вищого господарського суду України від 29 листопада 2012 року у справі №37/5005/5346/2012, постанові Вищого господарського суду України від 08 серпня 2012 року у справі №5008/5005/137/2012.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи зі змісту наведеного вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» (8000, Львівська область, Сокальський район, с. Сокаль, вул. Б. Хмельницького, буд 26; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Метал-Компані» (08132, Київська область, м. Вишневе, вул.. Київська, 8; ) 241 048,63 грн. основного боргу, 2 418,70 грн. 3% річних, 5 520,01 грн. інфляційних втрат, 11 255,41 грн. пені та 4 016,20 грн. судового збору.

3. В задоволенні решті позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 08.04.2016 року.

Суддя Коссак С.М.