ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року Справа № 911/5235/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

ГоловуючогоГончарука П.А. (доповідача),
СуддівКондратової І.Д.,
Стратієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 16 лютого 2016 року у справі №911/5235/15 за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" про стягнення суми, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Київської області із позовом про стягнення з комунального підприємства Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" 23 664,47 грн. 3% річних та 171 990,91 грн. інфляційних втрат за прострочення оплати природного газу, поставленого за договором купівлі-продажу природного газу №14/2402/11.

Рішенням господарського суду Київської області від 13 січня 2016 року у справі №911/5235/15 позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 23 664,47 грн. 3% річних, 171 990,91 грн. інфляційних втрат та 2 935 грн. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ "НАК "Нафтогаз України", посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову апеляційного господарського суду скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення проти них, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 вересня 2011 року між НАК "Нафтогаз України" та КП Білоцерківської міської ради "Білоцерківтепломережа" укладено договір купівлі-продажу природного газу №14/2402/11, за умовами якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача - у четвертому кварталі 2011 року та у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ), на умовах цього договору, використовувати його виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями.

Згідно п. 6.1 договору оплата здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором поставки природного газу сторони несуть відповідальність, передбачену законом та цим договором (п. 7.1 договору поставки природного газу).

На виконання умов договору протягом жовтня 2011 року та жовтня-грудня 2012 року позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 39 216 707,62 грн.

14 жовтня 2014 року між Головним управлінням Державної Казначейської служби у Київській області, Департаментом фінансів Київської облдержадміністрації, Управлінням фінансів Білоцерківської міської ради, Управлінням житлового-комунального господарства Білоцерківської міської ради та сторонами у справі укладено договір про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік) №784/30, предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п. 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014 року №30.

Даним договором сторони визначили порядок проведення взаєморозрахунків та послідовність виконання сторонами договору.

Підпунктом 2 п. 11 договорів про організацію взаєморозрахунків сторони домовились не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості за договором №14/2402/11, а в п. 16 встановили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

На виконання договору про організацію взаєморозрахунків платіжним дорученням від 16 жовтня 2014 року №7 відповідач сплатив позивачу 2 768 439,97 грн. заборгованості за газ, спожитий за договором №14/2402/11.

Предметом позову у даній справі є вимога про стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних втрат внаслідок порушення відповідачем строків виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу №14/2402/11 від 30 вересня 2011 року, нарахованих позивачем з урахуванням ст. 625 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд задовольнив позов, вказавши, що відповідач прострочив виконання зобов'язання за договором, а наведений відповідачем договір про організацію взаєморозрахунків жодним чином не змінює та не припиняє зобов'язань сторін за договором №14/2402/11, а лише свідчить про те, що відповідачу погоджено бюджетне фінансування оплати отриманого природного газу.

Однак, суд апеляційної інстанції, посилаючись на положення ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 509, ст.ст. 525, 526, 530, 610, 614, 617, 625, 629, ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, ч. 1 ст. 193, ст.ст. 218, 265 ГК України, ст. 8, 20 Закону України "Про теплопостачання" зазначив, що висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки з врахуванням умов укладених сторонами договорів про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, позовні вимоги позивача є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції встановивши, що умовами договору про організацію взаєморозрахунків передбачалося не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінювалися порядок і строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору купівлі-продажу, і, що сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору купівлі-продажу, дійшов правильного висновку, що уклавши договори про організацію взаєморозрахунків, сторони у такий спосіб змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу природного газу.

При цьому, цей договір не передбачав можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань і підстав для інших грошових вимог, а тому враховуючи повне погашення заборгованості відповідача за договором купівлі-продажу природного газу №14/2402/11 за рахунок коштів субвенції з державного бюджету яке відбулось у порядку та строки, передбачені договорами про організацію взаєморозрахунків, апеляційний господарський суд правильно вказав, що для застосування санкцій, визначених умовами договору купівлі-продажу, а також наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених договором про організацію взаєморозрахунків.

Крім того, сторони пунктом 16 договору про організацію взаєморозрахунків засвідчили, що після виконання договору вони не матимуть одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору, тому правових підстав для задоволення позову немає.

За таких обставин, господарський суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню як таке, що прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а вимоги, викладені у позові, як такі, що суперечать наявним в матеріалах справи доказам не підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним господарським судом ст.ст. 549-552, 625, 629 ЦК України та ст. 233 ГК України є безпідставними, оскільки ґрунтуються на неправильному розумінні та тлумаченні положень зазначених статей, зводяться до аналізу наявних у справі доказів, встановлення та переоцінка яких, в силу вимог ст. 1117 ГПК України, не входить до компетенції суду касаційної інстанції, а тому такі твердження не можуть бути підставою для зміни або скасування прийнятої у справі постанови апеляційного господарського суду.

З огляду на викладене, прийнята у справі постанова господарського суду апеляційної інстанції слід залишити в силі, касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 16 лютого 2016 року у справі №911/5235/15 - без змін.

ГоловуючийП.А. Гончарук
СуддіІ.Д. Кондратова
Л.В. Стратієнко