КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р. Справа№ 910/33154/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Рудченка С.Г.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Москаленко М.М. довіреність № б/н від 25.01.16

від відповідача: Степаненко С.В. довіреність № б/н від 21.01.16

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11 лютого 2016 року

у справі № 910/33154/15 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегарент"

про стягнення 62 884,77 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення 62 884,77 грн. (а.с. 6-13).

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов'язань за Договором фінансового лізингу № 00003424 від 30.08.2011р., внаслідок чого позивачу були завдані збитки, у зв'язку з оплатою вартості юридичних послуг, спрямованих на виконання договору, в сумі 38 274,12 грн. та збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі 23 763,41 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача штраф у сумі 847,24 грн., нарахований на підставі пп. 8.2.2. Договору фінансового лізингу № 00003424 від 30.08.2011р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11 лютого 2016 року у справі № 910/33154/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю (а.с. 104-109).

03 березня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 11 лютого 2016 року у справі №910/33154/15, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/33154/15 від 11 лютого 2016 року та прийняти нове рішення, яким стягнути з ТОВ"Мегарент" на користь ТОВ "Порше Лізинг Україна" збитки у розмірі 62 037,53 грн., та штраф 847, 24 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 березня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ "Порше Лізинг Україна" на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/33154/15 від 11 лютого 2016 року передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Рудченка С.Г., Суліма В.В.

17 березня 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Порше Лізинг Україна" на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/33154/15 від 11 лютого 2016 року прийнято до провадження колегію суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Рудченка С.Г., Суліма В.В., справу призначено до розгляду на 12 квітня 2016 року.

08 квітня 2016 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Представник ТОВ "Порше Лізинг Україна" в судовому засіданні 12 квітня 2016 року надав суду пояснення, в яких просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/33154/15 від 11 лютого 2016 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник ТОВ "Мегарент" в судовому засіданні 12 квітня 2016 року надав суду пояснення, в яких заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста у справі №910/33154/15 від 11 лютого 2016 року без змін.

Згідно з частиною першою статті 99 ГПК в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

30 серпня 2011 року між ТОВ "Порше Лізинг Україна" (далі - позивач, лізингодавець) та ТОВ "Мегарент" (далі - відповідач, лізингоодержувач) був укладений Договір про фінансовий лізинг № 00003424, відповідно до умов якого лізингодавець купує об'єкт лізингу та передає його лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу, згідно з положеннями українського законодавства та договору, а лізингоодержувач користується об'єктом лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями українського законодавства та забезпечує експлуатацію об'єкта лізингу у відповідності до договору (п.п. 3.2, 3.3 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (далі - умови лізингу), що становлять невід'ємну частину договору) (а.с. 14, 16-24).

Об'єктом лізингу за договором визначено транспортний засіб Volkswagen Polo Sedan 1.6 l benzin, 2011 року виробництва, шасі НОМЕР_1 (далі - об'єкт лізингу).

Вартість об'єкту лізингу становить еквівалент 17 080,00 доларів США.

Відповідно до п. 6.1 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (Додаток до Договору про фінансовий лізинг; далі - умов лізингу), для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач виплачуватиме лізингодавцю лізингові платежі у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, що являє собою невід'ємну частину договору, та інших положень договору. Щомісячний лізинговий платіж включає в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу; проценти; комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуванням, що підлягають сплаті (включаючи, окрім іншого, витрати на ремонт об'єкта лізингу, реєстраційні платежі, які передбачені або прямо пов'язані з договором).

Згідно з п. 6.3 умов лізингу, сторони погоджуються, що підлягають виплаті за договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем очікуваної, станом на дату виконання договору, суми на основі діючого курсу обміну доларів США, встановленого Національним Банком України або українським комерційним банком (Райффайзен Банк Аваль або іншого банку), яке буде обрано за рішенням лізингодавця станом на дату, коли кожен платіж підлягає сплаті. З цією метою лізингові платежі, страхові премії, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені договором, розраховуються в доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку.

Відповідно до п. 6.5 умов лізингу, щомісячний платіж здійснюється на рахунок, зазначений лізингодавцем, не пізніше дати, вказаної у плані відшкодування.

Пунктом 12.2 умов лізингу, визначено, що строк лізингу починається з дати підписання акту приймання-передачі лізингоодержувачем об'єкта лізингу.

Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) сторони погодили графік та суму сплати лізингових платежів, останнім днем внесення яких є 15.08.2013 р. (а.с. 27-28).

Разом з тим, відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання за договором фінансового лізингу щодо сплати лізингових платежів, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість за період з листопада 2012 року по лютий 2013 року.

Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовим лізингом є вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначав позивач та не заперечується відповідачем, на день розгляду справи у відповідача не існує перед позивачем заборгованість по сплаті лізингових платежів за спірним договором.

Відповідно до п. 12.6.1 умов договору лізингу, лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір та повернути об'єкт лізингу у разі, якщо лізингоодержувач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів.

Пунктом 12.8 умов договору лізингу узгоджено, що після розірвання договору лізингодавець має право негайно скористатися всіма отриманими гарантіями для одержання повної суми всіх непогашених лізингових платежів та інших платежів незалежно від дати їхньої сплати.

Відповідно до п. 12.9 умов договору лізингу, у разі дострокового припинення договору з боку лізингодавця, лізингоодержувач зобов'язувався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані до головного офісу лізингодавця впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання вимоги лізингодавця про таке повернення.

У випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12 умов лізингу, договір припиняється на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони (п. 12.13 умов лізингу).

01 березня 2013 року позивач звернувся до відповідача з вимогою вих. № 00003424 від 01.03.2013 р. про сплату заборгованості та нарахованих на цю суму штрафних санкцій. У цій же вимозі позивач повідомив відповідача про припинення договору фінансового лізингу та повернення йому об'єкта лізингу (а.с. 34-35).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данчук К.М. вчинено виконавчий напис № 57 від 30.04.2013 р. про повернення лізингоотримувачем ТОВ "Мегарент" на користь лізингодавця ТОВ "Порше лізинг Україна" об'єкт фінансового лізингу, що був переданий у користування на підставі Договору про фінансовий лізинг № 000003424, укладеного 30.08.2011 р. та який підлягає поверненню за невиплачені лізингові платежі (а.с. 37).

На підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київськаого міського нотаріального округу, відділом державної виконавчої служби Печерського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження ВП № 37921068.

Відповідно до акту приймання-передачі до договору № 00003424 від 30.08.2011 р. об'єкт лізингу було повернуто позивачу 17.06.2013 р. (а.с. 38).

У зв'язку з чим відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві 20.06.2013р. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконання виконавчого напису нотаріуса № 57 виданого 30.04.2013 р. (а.с. 39).

Відповідно до п. 8.2.3 договору, лізингоодержувач зобов'язаний у випадку прострочення сплати заборгованості компенсувати лізингоодержувачу витрати, в тому числі, на винагороду юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/сплачені з метою відшкодування заборгованості.

Таким чином, зважаючи на викладені обставини та на той факт, що договір фінансового лізингу № 00003424 від 30.08.2011 р. припинив свою дію, а відповідач не належним чином виконав свої зобов'язання по сплаті лізингових платежів за період з листопада 2012р. по лютий 2013р. та повернення об'єкту лізингу, позивач просить стягнути з відповідача збитки у вигляді: вартості юридичних послуг - 38 274,12,00 грн. та упущеної вигоди - 5 944,50 грн.

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до ч. 1 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За змістом ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Частиною другою вказаною статті передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком невиконання зобов'язань, а не причиною.

Разом з тим, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів.

Тобто підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання позивачем доходу, на який він розраховував.

Так, позивач просив стягнути з відповідача збитки, що виникли у зв'язку з припиненням Договору, до яких позивачем віднесено упущену вигоду у вигляді щомісячних платежів за фактичний час користування предметом лізингу (якою у даному випадку є лізингові платежі за березень-червень) з моменту розірвання Договору (26.03.2013 р.) та до моменту повернення об'єкту лізингу у загальній сумі 23 763,41 грн., а саме за березень 2013 р. на суму 5 944,50 грн., квітень 2013 р. на суму 5 936,48 грн., травень на суму 5 933,56 грн., червень на суму 5 948,87 грн.

Неодержаний прибуток (не отриманий доход, упущена вигода) - це рахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив би правопорушення.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) є не абстрактними, а такими, що дійсно були б отримані кредитором в разі належного виконання боржником своїх обов'язків.

Позивач кваліфікує як збитки несплачені відповідачем грошові кошти за користування об'єктом лізингу за Договором, що не є збитками, в тому числі упущеною вигодою, у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України. Між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини на підставі укладеного між ними договору і дії сторін щодо невиконання певних обов'язків не є прямими збитками, а можуть завдавати шкоди, або призводити до неотримання доходів лише в причинно-наслідковому зв'язку з іншими обставинами, як то неотримання позивачем доходу внаслідок таких дій за іншими договорами, укладеними з іншими суб'єктами господарювання.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено понесення збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 23 763,41 грн., позивачем не підтверджено реальної можливості отримання ним очікуваного доходу у разі належного виконання лізингоодержувачем прийнятих на себе зобов'язань, тому зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає.

Колегія суддів також відзначає, що зарахування до бази розрахунку збитків (упущеної вигоди) лізингових платежів як частини відшкодування вартості предмету лізингу, суперечить як умовам договору, так і законодавчим положенням про фінансовий лізинг, якими передбачена сплата частини вартості предмету лізингу як умова про право лізингоодержувача на викуп предмету лізингу. Дострокове припинення договору фінансового лізингу є одночасно припиненням права лізингоодержувача на викуп предмета лізингу. Такий лізинговий платіж не може бути складовою упущеної вигоди лізингодавця.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 38 274,12 грн. вартості послуг, наданих ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі", на підставі Договору про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012р. (а.с. 51-56) та акту № 67 надання послуг від 31.05.2013р. (а.с. 60)., а також вартості послуг, наданих ТОВ "Юридична фірма Вернер і Партнери", на підставі Договору про надання юридичних послуг № 17/2010 від 09.06.2010 р. (а.с. 40-45 (46-48) колегія суддів вважає за належне зазначити наступне.

Позивач зазначав про те, що надання послуг ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" та ТОВ "Юридична фірма Вернер і Партнери" було пов'язано з примусовим вилученням у відповідача об'єкту лізингу, а саме: підготовка процесуальних документів для відкриття виконавчого провадження та супроводження повернення об'єкта лізингу, підготовка процесуальних документів, подання позовної заяви та участь в судовому засіданні по розгляду справи на загальну суму 38 274,12 грн. з ПДВ (9 807,82 грн.+28 466,30 грн.).

На підтвердження зазначеного позивачем подано Договір про надання юридичних послуг № 17/2010 від 09.06.2014 р. з Додатковою угодою № 113 від 22.10.2014 р., рахунок-фактуру № 290 від 27.10.2014 р., Акт наданих послуг № 309 від 27.10.2014 р., Договір про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 р., рахунок-фактуру № 67 від 31.05.2013 р., платіжне доручення № 500008780 від 12.06.2013 р., Акт наданих послуг № 67 від 31.05.2013 р., рахунок-фактуру № 76 від 17.06.2013 р., платіжне доручення № 500008918 від 21.06.2013 р., Акт наданих послуг № 76 від 17.06.2013 р.

Позивач посилався на те, що юридичні послуги, надані ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" на суму 28466,30 грн. були пов'язані саме з підготовкою процесуальних документів для відкриття виконавчого провадження, супроводження повернення об'єкту лізингу, а юридичні послуги, надані ТОВ "Юридична фірма "Вернер" у розмірі 9807,82 грн. (з ПДВ) були пов'язані з підготовкою процесуальних документів, поданням позовної заяви та участю у судовому засіданні.

Відповідно до рахунків фактур та актів наданих послуг підписаних з ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" неможливо встановити, що позивачу надавались саме ті послуги, на які він посилається у позовній заяві, у вказаних документах зазначено лише "юридично-консультативні послуги по поверненню об'єкту лізингу". Крім того, відповідно до акту наданих послуг № 76 від 17.06.2013 р. агентом здійснено послуги з вилучення об'єкту договору № 00003423, при тому між сторонами було укладено договір № 00003424.

Проте колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 20.06.2013 р., виконавчий напис № 57 від 30.04.2013 р. про повернення об'єкта фінансового лізингу виконано фактично, транспортний засіб, об'єкт фінансового лізингу-автомобіль марки Volkswagen Polo Sedan 1,6 benzin, 2011 р.в., ДНЗ АА7526ОМ затримано працівниками міліції.

Слід зазначити, що відповідно до акту прийому-передачі від 17.06.2013 р. при поверненні об'єкту лізингу був присутній представник ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі", однак доказів, що вказана в акті особа є співробітником ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" позивачем не було надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції.

Рахунок фактуру № 390 від 27.10.2014 р. на суму 8 173,19 грн. (з ПДВ 9 807,82 грн.) було виставлено ТОВ "Юридична фірма "Вернер" щодо юридично-консультаційних послуг щодо стягнення заборгованості та збитків з ТОВ "Мегарент" на підставі п. 2.6 додаткової угоди № 113, яким передбачено вартість послуг на стадії розгляду справи у суді першої інстанції. Проте, по-перше позивачем не було надано суду доказів оплати вказаного рахунку фактури, а по друге, позов було подано 31.12.2015 р.

Таким чином, позивачем не доведено, які саме послуги надавались ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" та ТОВ "Юридична фірма "Вернер" причинно-наслідковий зв'зок між необхідністю цих послуг та простроченням виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором про фінансовий лізинг та вину відповідача у виникненні збитків у сумі 38 274,12 грн., , як не надано й інших доказів, які свідчили б про необхідність понесення позивачем витрат у сумі 38 274,12 грн., а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що віднесення до збитків витрат позивача на оплату юридичних послуг суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходяться в необхідному зв'язку з заборгованістю, яка існувала у відповідача по лізинговим платежам.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 847,24 грн., нарахованого на підставі пп. 8.2.2 умов договору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до пп. 8.2.2 договору, у випадку прострочення сплати лізингових платежів лізингоодержувач сплачує штрафи за вимоги щодо сплати, надіслані лізингоодержувачем (нагадування про несплату): еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, 20 доларів США за другу вимогу та 25 доларів США за третю вимогу.

За твердженнями позивача, ним було направлено на адресу лізингоодержувача - відповідача, три нагадування про несплату лізингових платежів, у зв'язку з чим позивачем було нараховано штраф у сумі 847,24 грн.

Відповідно до п. 20.5. Договору, якщо інше прямо не передбачено Контрактом, всі повідомлення Сторони відправляють за адресою, вказаною у Контракті у письмовій формі особисто, кур'єром або поштою. При цьому факт відправлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), квитанції про відправлення або опису вкладеного з відповідною відміткою УДПЗ "Укрпошта" або кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення поштою або кур'єром). Факт отримання адресатом повідомлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), наявності повідомлення про вручення адресату поштового відправлення/відмови адресата від прийняття з відповідною відміткою УДПЗ "Укрпошта", кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення поштою або кур'єром).

Разом з тим, позивачем не було подано належних, в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, доказів направлення на адресу відповідача та отримання ним вказаних нагадувань.

Враховуючи викладене колегія суддів визнає вірним висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення штрафу також не підлягають задоволенню, з огляду їх не підтвердження належними та допустимими доказами.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів зазначає, що апелянт не надав суду достатніх доказів в розумінні статті 33, 34 ГПК України, які б могли стати підставою для задоволення апеляційної скарги.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні Господарського суду міста Києва повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11 лютого 2016 року у справі № 910/33154/15 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 11 лютого 2016 року у справі № 910/33154/15 задоволенню не підлягає.

Судові витрати, згідно до ст. 49 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п. 1 ч.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 11 лютого 2016 року у справі № 910/33154/15 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 11 лютого 2016 року у справі № 910/33154/15 залишити без змін.

3.Справу № 910/33154/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді С.Г. Рудченко

В.В. Сулім