ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р. Справа № 925/271/16

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Скиби Г.М., за участю секретаря судового засідання Кенкеч О.С., розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Черкаси справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрна індустріальна компанія», м. Київ, вул. Сосюри, 5, оф. 224

до дочірнього підприємства «Агрофірма «Іскра», Черкаська область, Золотоніський район, с. Броварки

про стягнення 47824,62 грн. заборгованості та інфляційних,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача: не зявився.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрна індустріальна компанія» звернулось в господарський суд Черкаської області з позовом до дочірнього підприємства «Агрофірма «Іскра» про стягнення заборгованості за поставлену продукцію виробничо-технічного призначення згідно рахунків на оплату №№0136, в розмірі 47824,62 грн., в тому числі:

38848,46 грн. основного боргу,

1123,88 грн. 3% річних,

7852,28 грн. інфляційних збитків,

та відшкодування судових витрат.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити. Повідомив, що відповідач після звернення позивача до суду сплатив суму основного боргу в розмірі 38848,46 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку позивача. Вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних підтримав.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, відзив на позов не надав, представника у судове засідання не направив, витребувані документи не надав, про причини неявки суд не повідомив. Ухвала суду від 23.03.2016р. про порушення провадження у справі вручена повноважному представнику відповідача 25.03.2016р.

Неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та незявлення представника відповідача у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними доказами відповідно до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України. Адреса відповідача відповідає адресі, вказаній в реєстраційних документах. Місце проведення господарської діяльності відповідно до положень ст. 93 Цивільного кодексу України відповідає адресі реєстрації.

Інших доказів сторонами не подано.

Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено такі взаємовідносини сторін:

З 29.01.2015р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Аграрна індустріальна компанія» (Постачальником Позивач по справі), та дочірнім підприємством «Агрофірма «Іскра» (Покупцем Відповідач по справі), в особі уповноваженого ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності, виникли договірні відносини поставки матеріалів виробничо-промислового призначення.

За загальним порядком укладання господарських договорів вони викладаються у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (стаття 181 Господарського кодексу України).

Правочин згідно зі статтею 205 ЦК України може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

На виконання домовленості між сторонами Позивач відпустив товар Відповідачу згідно видаткових накладних та довіреностей №45 від 06.03.2015р., №68 від 26.03.2015р. (а.с. 21-22) на загальну суму 38848,46 грн., в тому числі ПДВ:

- видаткова накладна від 06.03.2015р. №РН-0000183 на суму 8201,33 грн. (а.с. 13);

- видаткова накладна від 06.03.2015р. №РН-0000184 на суму 10396,10 грн. (а.с. 14);

- видаткова накладна від 06.03.2015р. №РН-0000185 на суму 29387,82 грн. (а.с. 15);

- видаткова накладна від 26.03.2015р. №РН-0000381 на суму 21993,34 грн. (а.с. 16);

- видаткова накладна від 27.03.2015р. №РН-0000391 на суму 19055,16 грн. (а.с. 17);

- видаткова накладна від 27.03.2015р. №РН-0000392 на суму 56351,23 грн. (а.с. 18);

- видаткова накладна від 31.03.2015р. №РН-0000418 на суму 17838,32 грн. (а.с. 19);

- видаткова накладна від 31.03.2015р. №РН-0000419 на суму 1796,16 грн. (а.с. 20).

Товар був отриманий Відповідачем, що підтверджується підписами відповідача з прикладенням печатки господарства на видаткових накладних. Всього отримано товару на 158848,46 грн.

За отриманий товар Відповідач розрахувався частково, сплативши Позивачу 120000 грн.:

18.02.2015р. 30 000,00 грн.,

26.02.2015р. 40 000,00 грн.,

03.03.2015р. 30 000,00 грн.,

12.03.2015р. 10 000,00 грн.,

13.03.2015р. 10 000,00 грн.

Станом на 22.03.2016р. заборгованість Відповідача становить 38848,46 грн. Претензій стосовно кількості, якості та вартості товару Відповідачем не заявлено.

На суму заборгованості позивачем нараховано інфляційні та 3% річних з простроченої суми.

Невиконання Відповідачем взятих на себе зобовязань стало підставою звернення Позивача до суду для захисту порушеного права та примусового стягнення боргу.

В судове засідання представником позивача подано витяг з банківського реєстру про погашення відповідачем основного боргу 38848,46 грн. 25.03.2016р.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності та за своїм внутрішнім переконанням, враховуючи пояснення представника позивача, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких правових підстав та мотивів.

У відповідності з положеннями постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто зясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Сторони за договором є субєктами господарювання та самостійними юридичними особами, що підтверджено витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Згідно ч. 3 ст. 5 Господарського кодексу України (далі - ГК України) субєкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання повинні здійснювати свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Частина 2 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає зобовязання особи при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Між сторонами виникли та існують договірні відносини оплатної поставки товару - на підставі обміну листами та документами.

Місце проведення господарської діяльності сторін відповідає місцю їх реєстрації згідно даних ЄДРПОУ положення ст. 93 ЦК України.

За правовою природою спірні відносини є договірними відносинами поставки, що відповідає вимогам статті 712 ЦК України, якою передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Відносини купівлі-продажу урегульовані Главою 54 ЦК України, відповідно до положень якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) та отримати розрахунок, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка є різновидом відносин купівлі-продажу.

Згідно ч.1 ст. 173 ГК України зобовязання, що виникає між субєктами господарювання, в силу якого один субєкт зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта, або утриматися від певних дій, а інший субєкт має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку, є господарським зобовязанням.

Згідно ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Суд вважає, що сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору поставки, укладеного у спрощений спосіб. Договір поставки не заперечений сторонами, не визнаний судом недійсним та не розірваний в установленому порядку. Суд також враховує презумпцію правомірності правочину (положення ст. 204 ЦК України).

Позивач в період з 06.03.2015р. по 31.03.2015р. здійснив поставку, а Відповідач прийняв товар розхідні матеріали до сільгосптехніки, метизи та запасні частини на загальну суму 158848,46 грн., що підтверджується видатковими накладними та не оспорюється сторонами. Претензій щодо кількості, якості та асортименту отриманого товару не заявлено. Відповідач сплатив повністю основний борг тільки після звернення позивача до суду.

Обовязок оплатити отриманий товар виник у відповідача з моменту його отримання приписи ст.ст. 526 та 692 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Частиною першою ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Суд враховує відсутність претензій відповідача стосовно неналежної поставки товару, недопоставки товару чи іншого невиконання умов спірного договору.

Суд також враховує, що Відповідач свої зобовязання в частині належної та повної оплати за вже отриманий товар належним чином виконав лише 25.03.2016р. Заяв про зменшення позовних вимог чи про відмову від позову в частині стягнення основного боргу позивач суду не надав.

Провадження в частині стягнення основного боргу належить припинити за відсутністю предмету спору на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України з покладенням витрат на відповідача.

Відповідно до ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Керуючись приписами статті 625 Цивільного кодексу України, на підставі наявного прострочення грошового зобовязання Позивачем нараховано Відповідачу 7852,28 грн. інфляційних збитків та 1123,88 грн. - 3% річних, які просить стягнути з Відповідача. Позивачем враховано періоди нарахування з урахуванням проведеної часткової оплати, прострочення платежу, індексу інфляції за спірний період.

Розрахунок перевірено судом за допомогою калькулятора санкцій апаратного комплексу «Ліга-Закон» за період з 31.03.2015р. по 14.03.2016р. Розрахунок виконано невірно. Стягненню підлягає 7665,47 грн. інфляційних збитків та 1123,88 грн. - 3% річних на користь Позивача за спірний період. В решті вимог відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обовязок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права.

Суд зазначає, що проведення оплати боргу відповідачем під час розгляду справи та неподання ним доказів у справу про оплату боргу - має враховуватись виконавчою службою при виконанні рішення суду в ході виконавчого провадження. Суд вважає, що відповідач мав достатньо часу для надання заперечень суду по суті спору чи доказів про проведення розрахунку. Відповідач не надав доказів обєктивної неможливості заперечення вимог чи погашення боргу.

Згідно ст. 49 ГПК України судові витрати належить покласти на Відповідача та стягнути на користь Позивача 1 378,00 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85, 80 п. 1-1 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з дочірнього підприємства «Агрофірма «Іскра», Черкаська область, Золотоніський район, с. Броварки, , номер рахунку в банку невідомий

на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрна індустріальна компанія», м. Київ, вул. Сосюри, 5, оф. 224, , номер рахунку в банку невідомий

7665,47 грн. інфляційних збитків та 1123,88 грн. - 3% річних та 1 378,00 грн. судового збору.

Провадження в частині стягнення 38848,46 грн. боргу припинити.

В решті вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня прийняття рішення. Сторони у справі протягом цього строку мають право подати апеляційну скаргу до апеляційного суду на вказане рішення через Господарський суд Черкаської області.

Повне рішення складено 05.04.2016р.

Суддя Г.М. Скиба