КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р. Справа№ 910/526/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Пашкіної С.А.

Баранця О.М.

При секретарі судового засідання Богатчук К.І.

від представників сторін :

від позивача - ОСОБА_2

від відповідача - Сердеженко М.О.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2016 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 540930,69 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.02.2016 по справі №910/526/16 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 297924,00 грн. боргу, 18761,11 грн. трьох процентів річних, 223677,58 грн. інфляційних, 8105,44 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" передано колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Сітайло Л.Г., судді Пашкіна С.А., Баранець О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.03.2016 розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2016 призначено 05.04.2016.

05 березня 2016 року, через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду, представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, який долучено судом до матеріалів справи.

В судове засідання 05.04.2016 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2016.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2016.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

30 грудня 2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (сторона 2) та Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-західна залізниця" (сторона 1), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" укладено договір № ПЗ/УЦОП-1120 (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору сторона 2 зобов'язується надавати стороні 1 послуги по організаційно-технічному забезпеченню функціонування філії квиткової каси з продажу проїзних документів на поїзди останньої (далі - послуги), а сторона 1 зобов'язується оплачувати ці послуги відповідно до умов цього Договору.

Сторона 1 здійснює оплату послуг сторони 2 шляхом перерахування на поточний рахунок останньої грошової суми у розмірі 12,00 грн. без ПДВ за кожне місце, з якого береться комісійний збір і яке було реалізовано стороною 1 по цьому Договору у звітному місяці, крім проїзних документів, вартість яких сплачена через мережу Інтернет (п. 3.1 Договору).

Згідно з п. 3.2 Договору перерахування здійснюється щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного з звітним, згідно з актом (актами), підписаних (підписаного) повноважними представниками сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач надав послуги на загальну суму 297924,00 грн. Відповідач свої зобов'язання за Договором, в частині оплати за надані послуги належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 297924,00 грн.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з приписами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги, в частині стягнення основної заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних, інфляційні втрати та пеню.

Згідно з п. 5.3 Договору за порушення умов Договору сторона 1 сплачує стороні 2 пеню у розмірі 0,001% від вартості послуг за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосується позовна давність в один рік.

Місцевим господарським судом встановлено, що станом на день подачі позову до суду (14.01.2016) річна позовна давність за цими вимогами спливла.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови в стягненні пені.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доводи апелянта щодо відсутності підстав для стягнення 3 % річних колегією суддів визнано безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до аналізу Верховного Суду України практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, згідно з п. З ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та З % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6- 38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Також, слід мати на увазі, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання та може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов'язань. При цьому, нарахування та стягнення неустойки (пені), в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК України) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, встановлення розміру відсотків річних в Договорі не є обов'язковим.

Здійснивши перерахунок інфляційних нарахувань та 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних підлягають задоволенню за розрахунком місцевого господарського суду.

Посилання відповідача на скрутне фінансове становище, колегією суддів визнано безпідставними, оскільки не впливає на обов'язок виконання останнім своїх зобов'язань за Договором.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2016.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2016 по справі №910/526/16 без змін.

Матеріали справи №910/526/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.А. Пашкіна

О.М. Баранець