ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р. Справа № 921/1150/15-г/3

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Зварич О.В.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Лялька Н.Р.,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність в матеріалах справи);

відповідача: ОСОБА_3 - представник (довіреність в матеріалах справи);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Укртрансгаз, вих № 3068 від 02.03.2016

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2016 (суддя Боровець Я.Я.)

у справі № 921/1150/15-г/3

за позовом: публічного акціонерного товариства Укртрансгаз, м. Київ

до відповідача: публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Тернопільміськгаз, м. Тернопіль

про стягнення заборгованості в сумі 7 518 778, 80 грн.

У грудні 2015 року ПАТ Укртрансгаз звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ПАТ по газопостачанню та газифікації Тернопільміськгаз про стягнення заборгованості в сумі 7 518 778, 80 грн, а саме: 5 123 986, 22 грн заборгованості щодо оплати наданих у січні червні 2015 року послуг згідно з договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 27.09.2011 № /Н38; 1 599 589, 11 грн пені та 557 858, 08 грн штрафу за прострочення зобов'язань щодо оплати наданих у січні-червні 2015 року послуг згідно з договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 27.09.2011 № /Н38, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 88 412, 29 грн та інфляційні втрати в сумі 148 933, 10 грн.

Надалі позивач зазначив про наявність описки в прохальній частині позову, а саме, невірно зазначено суми трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 88 421, 29 грн та інфляційних втрат в сумі 1 716 200, 43 грн. А тому, просив вважати правильними суми трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 88 412, 29 грн та інфляційні втрати в сумі 148 933, 10 грн, що відповідають розрахункам, долученим до позову.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.09.11 сторони уклали договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н38, відповідно до п.п. 1.1 якого позивач зобовязаний надати відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу для задоволення потреб населення та юридичних осіб, а відповідач взяв на себе зобовязання сплатити за надані послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбаченими умовами договору. На виконання цього договору позивач упродовж січня-червня 2015 року надав послуги з транспортування природного газу в розмірі 58 964, 962 тис. куб. м на загальну суму 17 660 698, 62 грн, що підтверджено актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами. В пункті 4.5 договору встановлено, що остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. В порушення умов договору відповідач здійснив оплату за надані послуги частково, у звязку з чим у нього утворилась заборгованість в розмірі 5 123 986, 22 грн, а також прострочив оплату газу, у звязку з чим на підставі пунктів 6.1, 6.3 договору та ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача 1599 598, 11 грн пені, 557 858, 08 грн 7% штрафу, 88 421, 29 грн 3% річних та 148 933, 10 грн інфляційних втрат.

Відповідач в додаткових поясненнях до позовної заяви підтвердив факт одержання наданих позивачем послуг згідно з договором та не заперечує проти суми основної заборгованості. Поряд з цим вказує, що за місяць до припинення дії договору на адресу позивача направлявся лист про зміну умов договору, відповіді на який отримано не було, отже вважає, що договір припинив свою дію в 2014 році, відтак, штрафні санкції не можуть нараховуватись. Крім того, заявив усне клопотання про зменшення розміру пені та штрафу в порядку ст. 233 ГК України на 90%.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2016 у справі № 921/1150/15-г/3 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 5 123 986, 00 грн основного боргу, 799 794, 55 грн пені, 148 933, 10 грн інфляційних втрат, 88 412, 29 грн 3% річних та 104 414, 11 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення мотивоване положеннями ст.ст. 61, 129 Конституції України, ст.ст. 67, 173, 193, 230, 231, 233 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 509, 526, 546, 547, 549, 551, 610, 611, 625, 629, 901 Цивільного кодексу України, п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України, постановою пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013 № 14 та постановою пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції .

При прийнятті рішення місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем надано достатньо доказів щодо наявності у відповідача основної заборгованості та прострочення строків оплати.

При перевірці розрахунків заявлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, здійснених позивачем, суд встановив правомірність їх нарахування.

Також, місцевим господарським судом відмовлено в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення 1 392 657, 89 грн 7 % штрафу оскільки сторони не передбачили у договорі правові наслідки у разі порушення договірних зобовязань у вигляді 7% штрафу. Крім того, судом вказано, що застосування до боржника, який порушив господарське зобовязання санкцій, передбачених абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України можливе якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу, в той час, як між сторонами виникло грошове зобовязання. Відтак, підстави для стягнення 7% штрафу відсутні.

Разом з тим суд першої інстанції врахував, що відповідно до умов договору, газ замовника призначений для задоволення потреб у тому числі населення, яке в свою чергу не в повному обсязі розраховувались з товариством та проводили розрахунки з порушенням строків, передбачених відповідними договорами; що єдиним видом доходу є транспортування природного газу, а також те, що відповідач здійснив часкове погашення основної заборгованості; також врахував, що примусове стягнення штрафних санкцій (пені) спричинить вилучення з господарського обороту ПАТ "Тернопільміськгаз" грошових коштів, що позбавить можливості здійснення робіт по підтримці газорозподільної мережі у працездатному стані; що позивач додатково застосував до відповідача таку міру відповідальності, як стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань та дійшов висновку про зменшення на підставі ст. 233 ГК , ст. 551 ЦК та 83 ГПК України належних до стягнення пені на 50%.

Позивач не погодився з рішенням в частині зменшення на 50% розміру пені та відмові в позові в частині стягнення пені у сумі 799 794, 55 грн та у відмові в задоволенні вимоги щодо стягнення 7% штрафу в розмірі 557 858, 08 грн, подав апеляційну скаргу, просить в цій частині скасувати рішення Господарського суду Тернопільської від 17.02.2016 у даній справі, прийняти нове рішення, позовні вимоги задоволити в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ст. 83 ГПК України, ст.ст. 549 та 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені, яка підлягала до стягнення з відповідача.

Скаржник зазначає, що суд має право зменшити розмір штрафних санкцій у виняткових випадках, а даний випадок, на думку скаржника, не є винятковим. Зазначає, що відповідачем не надано до суду жодного обґрунтування, що нарахована пеня є явно неспіврозмірною з наслідками порушення зобовязання для кредитора, не вжито заходів до виконання зобовязання, не наведено поважних причин невиконання умов договору.

Щодо відмови в задоволенні 7 % штрафу скаржник зазначає, що ч. 2 ст. 231 застосовується до будь-яких господарських зобовязань, в яких хоча б одна із сторін належить до державного сектору економіки, до якого належить позивач, а не тільки до зобовязань з поставки товарів, виконання робіт та надання послуг. А саме формулювання «в розмірі семи відсотків вартості товарів (робіт, послуг)» стосується лише визначення розміру штрафу, при цьому воно обмежує коло зобовязань, відносно яких може бути застосовано штраф, а саме, зобовязання повязані з наданням товарів (робіт, послуг). При цьому, зобовязання щодо оплати товарів (робіт, послуг) безпосередньо повязане з наданням послуг. Відтак, вважає, що правові підстави для відмови в задоволенні штрафу в розмірі 7 % відстуні.

В даному судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення місцевого господарського суду в частині зменшення розміру пені та відмови в задоволенні штрафу та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволити. В іншій частині рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Відповідач проти доводів, викладених в апеляційній скарзі заперечив з підстав його законності та обґрунтованості, просив рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2016 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2016 у справі № 921/1150/15-г/3 залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 вересня 2011 року дочірньою компанією "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків якої є публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" згідно статуту товариства, зареєстрованого 27.12.2012 (надалі газотранспортне підприємство/позивач) та публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Тернопільміськгаз" (надалі - замовник/відповідач) було укладено договір № /Н38 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

17 січня 2013 року публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" (надалі газотранспортне підприємство/позивач) та публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Тернопільміськгаз" (надалі замовник/відповідач) було укладено додаткову угоду № 1 до договору № /Н38 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 27.09.2011 року.

Відповідно до пункту 1.1. договору № /Н38 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 27.09.2011 та п. 1.1. додаткової угоди № 1 від 17.01.2013, газотранспортне підприємство зобов'язується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій, а замовник зобов'язується сплатити за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовами цього договору.

Річний плановий обсяг транспортування природного газу замовника складає 125 187 тис.куб.м, у тому числі по місяцях, зокрема у: січні 19 332 тис.куб.м, лютому 18 854 тис.куб.м, березні 15 395 тис.куб.м, квітні 7 611 тис.куб.м, травні 4 571 тис.куб.м, червні 2 956 тис.куб.м, липні 3 130 тис.куб.м, серпні 3 130 тис.куб.м, вересні 4 603 тис.куб.м, жовтні 11 756 тис.куб.м, листопаді 12 686 тис.куб.м, грудні 21 163 тис.куб.м. (п. 1.2. договору).

Пунктом 1.2. додаткової угоди № 1 від 17.01.2013 сторони домовились про збільшення річного планового обсягу транспортування природного газу замовника, який складає 133 241 тис.куб.м.

Згідно з п. 2.11. договору та п. 3.1., п. 3.2., п. 3.3. додаткової угоди від 17.01.2013 послуги по транспортуванню природного газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами. У випадку, якщо замовник та/або його споживачі безпосередньо підключені до магістрального трубопроводу газотранспортного підприємства, кількість протранспортованого газотранспортним підприємством газу замовнику та/або його споживачам визначається за даними комерційних вузлів та приладів обліку газу, установлених на ГРС. Якщо замовник та/або його споживачі отримують газ з мережі газорозподільного підприємства, даними для складання актів наданих послуг є дані газорозподільного підприємства про обсяги протранспортованого ним газу замовнику та/або його споживачам. Газотранспортне підприємство до 15 числа місяця, наступного за звітним, направляє замовнику два примірника акта наданих послуг за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газотранспортного підприємства. Замовник протягом двох днів з моменту одержання наданих послуг зобов'язується повернути газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акт наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до умов договору або в судовому порядку. До прийняття рішення судом обсяг газу та вартість послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами встановлюються у відповідності до даних газотранспортного підприємства. Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством.

Пунктами 4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 4.5. договору та п.п. 5.1., 5.2., 5.3., 5.4., 5.5. додаткової угоди від 17.01.2013 розрахунки за послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами здійснюються за тарифами, затвердженими Національною комісією регулювання електроенергетики України. Газотранспортне підприємство зобов'язується розміщувати інформацію про діючі тарифи на своєму офіційному веб-сайті та в засобах масової інформації. Тарифи, визначені в п. 4.1. цього договору, є обов'язковими для сторін з моменту введення їх в дію. Визначена на їх основі вартість послуги буде застосовуватись сторонами при складанні актів наданих послуг та розрахунках за ці послуги згідно з умовами цього договору. Розрахунковий період за цим договором становить один місяць, з 09:00 години першого дня місяця до 09:00 години першого дня наступного місяця включно. Місячна вартість послуг з транспортування природного газу визначається як добуток тарифу на загальну кількість протранспортованого природного газу, визначеного на умовах розділу 3 цього договору та податку на додану вартість. Вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць, визначається на підставі акта наданих послуг. Оплата послуг за транспортування природного газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100% попередньої оплати за 10 днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих послуг.

Відповідно до п.п. 5.1., 5.3. договору та п.п. 6.1., 6.3. додаткової угоди від 17.01.2013 газотраснпортне підприємство зобов'язалось виконувати умови цього договору; забезпечити транспортування газу до пунктів призначення на умовах та в обсягах визначених цим договором; забезпечити надання послуг, якість яких відповідає встановленим чинним законодавством вимогам, в свою чергу замовник забов'язався виконувати умови цього договору; своєчасно та в повному обсязі сплачувати за послуги згідно з умовами цього договору.

Згідно з п. 10.1. договору, останній набирає чинності з дня його підписання сторонами. Договір діє в частині транспортування газу до 31.12.2012, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортим підприємством послуги до повного виконання замовником своїх зобов'язань за цим договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Пунктом 11.1. додаткової угоди від 17.01.2013 передбачено, що договір набирає чинності з дня його підписання сторонами. Договір діє в частині транспортування газу до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортим підприємством послуги до повного виконання замовником своїх зобов'язань за цим договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Крім того, 17.03.2014, 30.05.2014, 17.07.2014, 05.11.2014 сторони уклали додаткові угоди до договору № /Н38 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами відповідно № 1/2, № 2, № 3, № 4, якими внесли зміни в розділ 12 договору щодо реквізитів сторін.

Як вбачається зі змісту укладеного сторонами договору, він по своїй правовій природі є договором надання послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Отже, на виконання умов укладеного сторонами договору та додаткових угод позивач протягом січня червня 2015 року поставив відповідачеві природний газ в обсязі 58 964,962 тис.куб.м. на загальну суму 17 660 698, 62 грн, в свою чергу останній отримав газ, що підтверджується актами надання послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами № 01-15-/Н38 від 31.01.2015 у січні 2015 року на суму 4 520 803, 68 грн; № 02-15-/Н38 від 28.02.2015 у лютому 2015 року на суму 3 668 795, 71 грн; № 03-15-/Н38 від 31.03.2015 у березні на суму 2 815 988, 33 грн; № 04-15-/Н38 від 30.04.2015 у квітні 2015 року на суму 3 765 767, 22 грн; № 05-15-/Н38 від 31.05.2015 у травні 2015 року на суму 1 653 093, 91 грн; № 06-15-/Н38 від 30.06.2015 у червні 2015 року на суму 1 236 249,77 грн (належним чином засвідчені копії знаходяться в матеріалах справи), підписані представниками та завірені печатками сторін.

Поряд з цим, відповідач в порушення договірних зобовязань не провів повної оплати за надані послуги та допускав прострочення термінів оплати.

Вказані обставини не заперечуються обома сторонами.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, з огляду на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами виконав не в повному, та з простроченням оплат, відтак, в останнього утворилась основна заборгованість в розмірі 5 123 986, 22 грн, на яку позивачем нараховано інфляційні втрати у розмірі 148 933, 10 грн та 3% річних у розмірі 88 412, 29 грн та які присуджено до стягнення місцевим господарським судом.

Однак, у звязку з винятковим обставинами, керуючись ст. 233 ГК України, п. 3 ст. 83 ГПК України, Господарський суд Тернопільської області вирішив зменшити розмір пені до 50 %, що становить 799 794, 55 грн.

Оскаржуючи рішення в цій частині, скаржник не погоджується з наявністю виняткових обставин. Поряд з цим, колегія суддів вважає висновки місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для застосування п. 3 ст. 83 ГПК України правомірними з огляду на наступне.

Нормами чинного законодавства надано суду право зменшити розмір пені та штрафу, належних до стягнення.

Так, частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 233 ГК України передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з пунктом 3 статті 83 ГПК України господарському суду надано право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18 розяснено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, господарський суд повинен обєктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобовязання, причини неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначності прострочення виконання, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобовязання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (п.3.17.4).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" ринок природного газу функціонує за принципом забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу, у тому числі забезпечення першочергового інтересу безпеки постачання природного газу, зокрема шляхом диверсифікації джерел надходження природного газу.

Натомість, заборгованість відповідача перед позивачем виникла у зв'язку з низькою платоспроможністю населення, яке звільнене від сплати пені та штрафу за несвоєчасні розрахунки за комунальні послуги, відтак не в повному обсязі здійснювало розрахунки за отриманий газ.

В даному випадку сплата надмірно великих штрафних санкцій зачіпатиме не лише майнові інтереси відповідача, а й інші інтереси, зокрема, можливість вчасного та якісного надання населенню послуг з газопостачання.

Крім того, як вказувалось вище, діяльність позивача та відповідача як суб'єктів ринку природного газу провадиться на принципі забезпечення захисту прав та інтересів споживачів природного газу. У відносинах між сторонами, відповідач є споживачем природного газу, а у відносинах з населенням - його постачальником.

Тому, при здійсненні права на зменшення розміру пені, суд повинен враховувати не лише майнові, але й інші інтереси сторін спору.

Окрім того, наявність у відповідача фінансової можливості використання власних коштів для проведення розрахунків з позивачем за придбаний для населення природний газ у не встановлена, натомість наявними у справі доказами підтверджується фінансова збитковість відповідача.

Більше того, заявляючи додаткові вимоги, позивач використав передбачені законодавством (ст. 625 ЦК України) і договором (п. 6.3) засоби компенсації матеріальних втрат та забезпечення виконання зобов'язання боржником.

Слід також взяти до уваги, що стягнення з боржника штрафних санкцій спрямоване на дотримання договірної дисципліни і має компенсаційний характер, проте не є і не може бути джерелом збагачення кредитора.

Місцевим господарським судом також підставно враховано часткове погашення основної заборгованості та те, що єдиним видом доходу є транспортування природного газу.

Таким чином апеляційний суд відхиляє доводи скаржника та вважає, що суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин даної справи на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК, ч. 1 ст. 233 ГК та ч. 3 ст. 83 ГПК України правомірно та обґрунтовано зменшив на 50 % пеню, належну до стягнення з відповідача.

Колегія суддів також погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні 7 % штрафу, з огляду на те, що застосування до боржника, який порушив господарське зобовязання санкцій, передбачених абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України можливе якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу, в той час, як між сторонами виникло грошове зобовязання.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 04.02.2014 про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 20.11.2013 у справі № 903/610/13.

Більше того, сторони не передбачили у договорі правових наслідків у разі порушення договірних зобовязань у вигляді 7% штрафу.

Отже, висновки скаржника, викладені в апеляційній скарзі жодним чином не спростовують правомірних висновків місцевого господарського суду, відтак, не можуть слугувати підставою для його зміни чи скасування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки скаржник, у встановленому законом порядку, не подав належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували неправомірність та безпідставність заявленого позову, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Тернопільської області відповідає законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи, а тому не вбачає підстав його для зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2016 у справі № 921/1150/15-г/3 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повна постанова складена 08.04.16

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Хабіб М.І.