ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2016 р. Справа № 922/3803/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Могилєвкін Ю.О. , суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Новомиколаївське", с. Нова Миколаївка (вх. 382 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2015 р. у справі № 922/3803/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроліга плюс", м. Харків

до Приватного підприємства "Новомиколаївське", с. Нова Миколаївка

про стягнення 319191,76 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроліга Плюс" звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило стягнути з Приватного підприємства "Нововмиколаївське" 319191,76 грн. штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору поставки № 2110П від 21.10.2014 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.08.2015 р. (суддя Добреля Н.С.) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Приватного підприємства Новомиколаїське на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агроліга Плюс 319191,76 грн. пені та 6383,85 грн. витрат зі сплати судового збору.

Рішення мотивоване тим, що відповідачем неналежно виконані зобовязання за договором з посиланням на рішення господарського суду Харківської області від 03.04.2015 р., залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 р. у справі № 922/710/15, яким задоволено позовні вимоги ТОВ "Агроліга Плюс", стягнуто з ПП "Новомиколаївське" попередньої оплати в сумі 300000,00 грн., неустойки 19750,50 грн. за порушення відповідачем договору поставки № 2110П від 21.10.2014 р. та з урахуванням того, що відповідач на час звернення з даним позовом своїх зобов'язань за договором не виконав, а отже прострочив виконання зобовязання в розумінні ст. 612 ЦК України, та ін.

Приватне підприємство "Новомиколаївське" з рішенням суду першої інстанції не погодилося, звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2015 р. у справі № 922/3803/15 скасувати, у задоволенні позовних вимог ТОВ Агроліга Плюс до ПП Новомиколаївське про стягнення штрафних санкцій відмовити у повному обсязі, з мотивів та підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що матеріали справи не містять доказів виконання позивачем обовязків за договором, а саме здійснення самовивозу товару, крім того, зазначає, що на адресу відповідача не надходило вимоги одночасного отримання і суми вартості товару, і передачі товару з метою його самовивозу покупцем, зазначене виключає правові підстави для стягнення з постачальника суми пені, з урахуванням також листування щодо відвантаження передоплаченої частини товару, та ін.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 р. рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2015 р. у справі № 922/3803/15 скасовано. Прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Агроліга Плюс на користь Приватного підприємства "Нововмиколаївське" 3192,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.01.2016 р. у справі № 922/3803/15 касаційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Агроліга Плюс" задоволена частково. Постанова Харківського апеляційного господарського суду від 16.11.2015 р. у справі № 922/3803/15 скасована. Справа № 922/3803/15 направлена до Харківського апеляційного господарського суду на новий розгляд.

28.03.2016 р. від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній просить рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2015 р. у справі № 922/3803/15 скасувати, у задоволенні позовних вимог ТОВ Агроліга Плюс до ПП Новомиколаївське про стягнення штрафних санкцій відмовити у повному обсязі, з мотивів та підстав, зазначених у поясненнях.

Зокрема, відповідач надав обґрунтування неможливості подання суду першої інстанції додаткових доказів, що були подані ним ще з поясненнями від 26.10.2015 р., зауважуючи на тому, що їх оригінали головний бухгалтер відповідача залучила до матеріалів кримінального провадження та у період відпустки головного бухгалтера зазначені документи знаходилися у останнього, тобто з причини, що не залежали від нього. З огляду на зазначене, та з урахуванням того, що в матеріалах справи, до прийняття судом першої інстанції рішення містилися документи, листування сторін (відзив, лист відповідь від 23.12.2014 р. на претензію від 11.12.2014 р.), у яких йшлося про певні обставини щодо відвантаження соняшнику, на які суд не звернув увагу, а позивач приховуючи викладене не надав своїх пояснень, апеляційний господарський суд приймає відповідні документи, серед яких, зокрема лист від 24.10.2014 р. ТОВ Агроліга Плюс, ТТН № 25/1 та ТТН № 25/2 від 25.10.2014 р. та інші, визнаючи причини поважними.

28.03.2016 р. від позивача надійшли відповідні документи, які колегією суддів оглянуті та долучені до справи, з тих самих підстав.

У судовому засіданні 28.03.2016 р. представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати. Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 21.10.2014 р. між ТОВ "Агроліга плюс" (покупцем) та ПП "Новомиколаївське" (постачальником) укладений договір поставки № 2110П (далі договір).

Згідно з п. 1.1 договору, постачальник зобовязався поставити та передати у власність покупця, а покупець зобовязався прийняти та своєчасно здійснити оплату продукції - соняшник врожаю 2014 р. в порядку та на умовах договору.

Відповідно до п. 2 договору, обсяг кожної партії продукції згідно з даним договору визначається у специфікаціях до даного договору; ціна за одну тонну продукції визначається у специфікаціях до даного договору; загальна сума договору складається з сум окремих партій продукції, визначених у специфікаціях до даного договору, згідно з якими була поставлена продукція, протягом дій даного договору.

Відповідно до п. 1 специфікації № 1 до договору, сторони узгодили найменування продукції насіння соняшника врожаю 2014 року, строк поставки до 31.12.2014 р., кількість 300 т., загальною вартістю 1350000,00 грн.

Пунктом 4 специфікації визначені умови поставки самовивоз транспортом покупця.

У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач свої зобов'язання з поставки соняшнику врожаю 2014 року у кількості 300 тонн за ціною 1350000,00 грн. з ПДВ на умовах поставки самовивіз у строк з 21.10.2014 р. по 31.12.2014 р. не виконав, а аванс в розмірі 300000,00 грн. повернути відмовився.

Позивач зазначає, що 04.02.2015 р. ТОВ "Агроліга плюс" звернувся до господарського суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача, ПП "Новомиколаївське" 300000,00 грн. авансу, сплаченого ТОВ "Агроліга плюс" за договором поставки № 2110П від 21.10.2014 р. та 19750,50 грн. штрафних санкцій за неналежне виконання договору поставки № 2110П від 21.10.2014 р.

Пунктом 7.1. договору, сторонами передбачено, що за прострочення постачання продукції від дати зазначеної в п. 4.1. цього договору відповідач сплачує пеню в poзмірi подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Також позивач зазначає, що відповідачем по справі не здійснено поставки соняшника у кількості 300 тонн за ціною 1350000,00 грн. у строк до 31.12.2014 р.

Позивач посилається на певні факти, встановлені рішенням господарського суду Харківської області від 03.04.2015 р. у справі № 922/710/15, які мають значення для цієї справи.

Після прийняття зазначеного рішення відповідач свої зобов'язання відмовився виконувати по теперішній час, у звязку з вищезазначеним позивач вважає, що з 20.01.2015 р. по 30.06.2015 p. розмір штрафних санкцій складає 319191,76 грн.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що відповідачем неналежно виконані зобовязання за договором взявши до уваги рішення господарського суду Харківської області від 03.04.2015 р., залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 р. у справі № 922/710/15, яким задоволено позовні вимоги ТОВ "Агроліга Плюс", стягнуто з ПП "Новомиколаївське" попередньої оплати в сумі 300000,00 грн., неустойки 19750,50 грн. за порушення відповідачем договору поставки № 2110П від 21.10.2014 та з урахуванням того, що відповідачем на час звернення з даним позовом своїх зобов'язань за договором так і не виконав, а отже є всі підстави вважати відповідача таким, що прострочив виконання зобовязання в розумінні ст. 612 ЦК України, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є вірним та відповідає нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача є обґрунтованим та підлягають задоволенню, та ін..

Проте, викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, не відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм не надана правильна та належна правова оцінка, у зв'язку з чим, є підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування прийнятого по справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до специфікації № 1 від 21.10.2014 р. (а. с. 27), яка є невід'ємною частиною договору поставки від 21.10.2014 р. № 2110П (п. 6 специфікації), строк поставки продукції насіння соняшника врожаю 2014 р. до 31.12.2014 р. у кількості 300 т зі ціною 4500 грн. вартістю 1350000,00 грн. (п. 1 специфікації), самовивозом.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.10.2014 р. видано доручення № 54 (а. с. 112) на імя директора ТОВ "Агроліга плюс" ОСОБА_4 на отримання 300 тонн соняшника від ПП "Новомиколаївське" (цінностей за рахунком № 1810 від 18.10.2014 р.)

Відповідно до п. 4.4. договору поставки від 21.10.2014 р. № 2110П постачальник зобовязався надати покупцю документи, зокрема, товарно-транспортну накладну (форми № 1-ТН).

Відповідно до п. 4 специфікації № 1 від 21.10.2014 р. (а. с. 27) сторонами визначені умови поставки самовивоз транспортом покупця.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. п. 6.1., 6.2. договору обумовлено постачання попередньо оплаченої продукції, з урахуванням умов специфікації шляхом її самовивозу. Тобто, вбачається, що позивач подає транспорт під завантаження на склад відповідача, який відвантажує товар після отримання передоплати.

На виконання укладеного договору позивач платіжним дорученням № 383 від 23.10.2014 р. (а. с. 59) перерахував на рахунок відповідача 300000,00 грн. з зазначенням «оплата за соняшник згідно з рахунком № 27 від 21.10.2014 р….».

Відповідно до заявки на відвантаження № 24/1 від 24.10.2014 р. (а. с. 130). позивач просив відповідача відвантажити соняшник врожаю 2014 р. за його дорученням № 54 від 22.10.2014 р. у певній частині, з наданням відповідних повноважень та визначенням транспорту і водіїв.

Як вбачається з матеріалів справи позивач подав під завантаження на виконання зазначеної заявки відповідачеві автомобілі: НОМЕР_1 з водієм ОСОБА_5 та Сканія АЕ29-61НС Причіп АЕ65-07ХО з водієм ОСОБА_6, які були завантажені відповідачем спірною продукцією та, на підставі накладних № 25/1 та 25/2 від 25.10.2015 р., підписаних зазначеними водіями передані позивачеві. Про здійснення відповідних операцій свідчать виписки з книги вагаря за 2014 р. та з книги складського обліку відповідача.

Заперечуючи зазначені факти, 11.12.2014 р. позивач звернувся до відповідача з претензією б/н від 11.12.2014 р. про прийняття відповідачем рішення щодо поставки товару та виконання умов укладеного між ними договору, або повернення отриманої попередньої оплати в розмірі 300000,00 грн.

23.12.2014 р. відповідач листом - відповіддю № 119 (а. с. 60) на зазначену претензію повідомив позивача про відсутність підстав для задоволення претензій позивача в зв'язку з виконанням відповідачем поставки товару - соняшнику врожаю 2014 р. у кількості 65 тон 520 кг на суму 294 840,00 грн. Звертаючи увагу на те, що позивач дозволив відвантаження своїм листом № 24/1 від 24.10.2014 р., що в момент відвантаження виписані накладні № 25/1 та 25/2 від 25.10.2014 р. і водії Селеверстов та ОСОБА_6 прийняли вантаж та розписалися у накладних. Окрім цього, в наданій відповіді відповідач зазначив, що після підписання позивачем акту звірення, який направлений позивачу разом з іншими документами, різниця в сумі 5160,00 грн. буде повернута позивачу.

Зазначену відповідь на претензію позивач проігнорував та нічого відповідачеві та судам у цій справі, та у справі № 922/710/15 не пояснив, заперечуючи викладене.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

До документів, що підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей відноситься, зокрема, накладна, форма якої є типовою формою первинного обліку, затвердженою відповідними нормативно-правовими актами.

Положенням про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., господарські операції визначено як факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні ж документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це не можливо, безпосередньо після її завершення. (п. 2.2. Положення).

Отже, колегія суддів, вважає, що вищезазначені товаро-транспорнті накладні № 25/1 від 25.10.2014 р., № 25/2 від 25.10.2014 р. є первинним документами, які в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України є належним доказом того, що господарська операція з передачі товару від відповідача позивачу, відбулась.

Більше того, позивач не надав суду доказів вжиття відповідних заходів щодо передоплати іншої частини продукції за договором та специфікацією та щодо здійснення самовивозу, зокрема шляхом надання під відвантаження - завантаження до складу відповідача, транспорту або домовленостей щодо поставки іншим шляхом та засобами.

У звязку з чим прострочення боржника щодо іншої партії товару також не настає, якщо зобовязання не може бути виконане внаслідок вищезазначеного прострочення кредитора.

Згідно з ст. 664 Цивільного кодексу України, якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Отже, в даному випадку з матеріалів справи вбачається, що умовами договору не передбачено обовязку продавця поставити або передати товар у місце знаходження позивача. До того ж, специфікацією № 1 до укладеного договору визначені такі умови поставки, як самовивіз транспортом покупця.

При цьому, позивачем не було здійснено жодних дій, які б свідчили про його намір отримати продукцію, зазначену в специфікації № 1 до договору. Відсутні докази того, що позивач направляв до відповідача уповноважених представників для отримання товару (продукції) в повному обсязі для подальшого самовивозу. Відсутні будь-які вимоги покупця до постачальника про отримання товару або докази того, що йому було відмовлено відповідачем. Також відсутні і будь які докази домовленості про зміну договору поставки в частині умов поставки товару.

В свою чергу відповідач зазначає, що товар, який є предметом договору поставки, а саме насіння соняшника врожаю 2014 року, був в повній наявності на складах відповідача, тобто не було ніяких перешкод в його поставці позивачу на умовах його самовивозу покупцем.

Згідно з п. 4 ст. 612 Цивільного кодексу України, прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з ст. 613 Цивільного кодексу України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Згідно з ст. 616 Цивільного кодексу України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Згідно з п. 3 ст. 545 Цивільного кодексу України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до п. 5 договору, перехід права власності на продукцію від постачальника до покупця здійснюється в межах фактичної передачі продукції покупцю на складі покупця.

Згідно з ст. 219 Господарського кодексу України, за невиконання або неналежне виконання господарських зобов'язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності правопорушник відповідає належним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного управління майном, якщо інше не передбачено цим Кодексом та іншими законами. Засновники суб'єкта господарювання не відповідають за зобов'язаннями цього суб'єкта, крім випадків, передбачених законом або установчими документами про створення даного суб'єкта. Якщо правопорушенню сприяли неправомірні дії (бездіяльність) другої сторони зобов'язання, суд має право зменшити розмір відповідальності або звільнити відповідача від відповідальності. Сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Згідно зі ст. 220 Господарського кодексу України, боржник, який прострочив виконання господарського зобов'язання, відповідає перед кредитором (кредиторами) за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково виникла після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання втратило інтерес для кредитора, він має право відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, поки воно не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора.

З вищевикладеного вбачається, що постачальник відповідач виконав всі дії, необхідні для належного виконання договору поставки від 21.10.2014 р. № 2110П.

Посилання позивача на те, що відповідачем прострочено поставку соняшника є безпідставними.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.04.2015 р. у справі № 922/710/15 позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного підприємства "Новомиколаївське" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроліга плюс" 300000,00 грн. авансу, 19750,50 грн. неустойки.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 р. рішення господарського суду Харківської області від 03.04.2015 р. у справі № 922/710/15 залишено без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

При цьому, як вбачається з зазначених рішення та постанови у справі № 922/710/15 судами встановлено, що у матеріалах справи видаткові накладні на поставку відсутні і з боку позивача не підписувались. Але не зазначено, що такі документи, в тому числі, зокрема накладні № 25/1 та 25/2 від 25.10.2014 р., відсутні взагалі, і, що саме накладні № 25/1 та 25/2 не підписувалися позивачем та не підписувалися довіреними у заявці № 24/1 від 24.10.2014 р. особами водіями Селевестовим та ОСОБА_6 за дорученням на імя директора ОСОБА_4

Таким чином, не може вважатися, що судами встановлено факти повної відсутності, (як не існуючих), вищезазначених накладних, довіреностей, заявки, тощо. У звязку з чим зазначені рішення та постанова у справі № 922/710/15 не мають преюдиційного значення до певних обставин та доданих доказів у цій справі.

А отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкції за прострочення поставки продукції є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню 3192,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду не відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 2 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2015 р. по справі № 922/3803/15 скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агроліга Плюс (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 65, офіс 325, ) на користь Приватного підприємства Новомиколаїське (64721, Харківська область, с. Нова Миколаївка, ) 3192,00 грн. судового збору по скарзі.

Наказ доручити видати господарському суду Харківської області.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 01.04.2016 р.

Головуючий суддя Пушай В.І.

Суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Плужник О.В.