РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016Справа №910/3375/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 1»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про визнання зобов'язань припиненими

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Гіневська-Фареник М.О. - по дов.

від відповідача: Марковська В.В. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 1» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про визнання припиненими зобов'язань за договором №530328 від 26.04.2010р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «РАДА 7» та Публічним акціонерним товариством «Київенерго», які виникли з 26.04.2014р.

Ухвалою від 29.02.2016р. Господарського суду міста Києва порушено провадження у справі №910/3375/16 та призначено до розгляду на 18.03.2016р.

16.03.2016р. відповідач через відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив з тих підстав, що Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» не передбачає автоматичного розірвання договорів у сферах теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, які діяли до прийняття цього закону, а лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Крім того, наголосив на безпідставності застосування до спірних правовідносин ст. 607 Цивільного кодексу України та зазначив, що нормами ст. 16 Цивільного кодексу України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання зобов'язання за договором припиненим.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 18.03.2016р. представником позивача було підтримано заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

У судовому засіданні 18.03.2016р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 04.04.2016р.

Представниками сторін у судовому засіданні 04.04.2016р. було підтримано раніше висловлену правову позицію по суті спору.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 04.04.2016р.

В судовому засіданні 04.04.2016р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.04.2010р. між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (найменування якої змінено на Публічне акціонерне товариство «Київенерго»), (енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РАДА 1» (абонент) укладено договір №530328 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

За умовами п.п.2.2.1, 2.2.2 договору №530328 від 26.04.2010р. енергопостачальна організація зобов'язується: постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з додатком №1 до цього договору; підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міською держадміністрацією.

Відповідно до п. 8.1 договору №530328 від 26.04.2010р. останній набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2010р.

Пунктом 8.2 договору №530328 від 26.04.2010р. сторони погодили, що договір припиняє своє дію в випадках взаємною згодою сторін про його припинення; прийняття рішення арбітражним судом; ліквідації сторін.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення (п. 8.4 договору №530328 від 26.04.2010р.).

26.04.2014р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, статтю 19 було доповнено частиною 4, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Одночасно було доповнено статтю 29 частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 1» не є ані кінцевим споживачем послуг, які надаються Публічним акціонерним товариством «Київенерго», ані теплопостачальною організацією, то у зв'язку із внесенням до законодавства України вище вказаних змін, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 1» з 26.04.2014р. перестало бути виконавцем послуг з теплопостачання.

Оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо розірвання з вказаної дати договору, то Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 1» звернулось до господарського суду із позовом про розірвання з 26.04.2014р. договору в судовому порядку.

Рішенням від 25.12.2014р. у справі №910/22823/14 господарського суду міста Києва, позовні вимоги задоволено в повному обсязі: розірвано договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №530328 від 26.04.2010р., укладений між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» в особі структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Київенерго» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 1» з 26.04.2014 р.

Постановою від 17.03.2015р. Київського апеляційного господарського суду рішення від 25.12.2014р. у справі №910/22823/14 господарського суду міста Києва змінено частково, розірвано договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №530328 від 26.04.2010р., укладений між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» в особі структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Київенерго» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 1» з 21.11.2014 р.

Ухвалою від 22.05.2015р. Вищого господарського суду України відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Рада 1» у відновленні строку касаційного оскарження постанови від 17.03.2015р. Київського апеляційного господарського суду та повернуто касаційну скаргу заявника.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 1» зазначає, що у зв'язку з внесенням змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація), тоді як позивач не є теплопостачальною організацією та відповідно з 26.04.2014р. не мало права здійснювати нарахування за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання та відповідно надавати такі послуги. Таким чином, у зв'язку з істотною зміною обставин та неможливістю подальшого надання таких послуг відповідач просить суд на підставі статті 607 Цивільного кодексу України визнати припиненими зобов'язання по договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №530328 від 26.04.2010р., укладеному між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» в особі структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 1», які виникли з 26.04.2014р., оскільки з цієї дати позивач перестав бути виконавцем послуг з теплопостачання, а отже, з цієї дати не має можливості виконувати свої зобов'язання за договором.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором енергопостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Статтею 714 Цивільного кодексу України також визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Правові засади припинення зобов'язання визначені Главою 50 Цивільного кодексу України.

Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 607 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об'єктом виконання). Головна умова полягає в тому, що за такі обставини не буде відповідати жодна із сторін зобов'язання.

Проте, у даному випадку суд не вбачає правових підстав для застосування положень ст. 607 Цивільного кодексу України, з огляду на наступне.

Частинами 1, 3, 4 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного правочину) визначено, що суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору є виконавцем житлово-комунальних послуг. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Судом встановлено, що 26.04.2014р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, ст. 19 було доповнено частиною 4, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Одночасно, статтю 29 вказаного нормативно-правового акту було доповнено частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Проте, вказане прийняття змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачає ані автоматичного розірвання договорів у сферах теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, які діяли до прийняття цього закону, ані припинення зобов'язань за такими договорами. Даний Закон лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

З огляду на зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 1», скориставшись своїм правом на захист цивільних прав та інтересів судом, зверталось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про розірвання договору №530328 від 26.04.2010р. на постачання теплової енергії у гарячій воді з 26.04.2014р.

Як зазначалося вище, рішенням рішенням від 25.12.2014р. у справі №910/22823/14 господарського суду міста Києва, позовні вимоги задоволено в повному обсязі: розірвано договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №530328 від 26.04.2010р., укладений між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» в особі структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Київенерго» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 1» з 26.04.2014 р.

Постановою від 17.03.2015р. Київського апеляційного господарського суду рішення від 25.12.2014р. у справі №910/22823/14 господарського суду міста Києва змінено частково, розірвано договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №530328 від 26.04.2010р., укладений між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» в особі структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Київенерго» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 1» з 21.11.2014р.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Таким чином, наведені позивачем обставини не є підставою для припинення правовідносин сторін за укладеним договором з 26.04.2014р. у розумінні положень статті 607 Цивільного кодексу України.

Одночасно, з приводу тверджень відповідача про обрання заявником невірного способу захисту своїх прав та інтересів господарський суд зазначає наступне.

За змістом ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, у визначений наведеною нормою спосіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Виходячи із висновків Верховного Суду України, які наведені в Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014 р. виходячи із загальних засад цивільного законодавства й судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав та обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України; 3 - 5, 11, 15, 31 Цивільного процесуального кодексу України) слід дійти висновку про те, що у разі невизнання, таке право підлягає захисту судом.

Враховуючи, що вказані висновки зроблено в розрізі аналізу застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, суд вважає за можливе врахувати вказану позицію при розгляді даної справи та звернути увагу на можливість застосування такого способу захисту порушених прав.

Водночас, судове рішення є правозахисним актом та, відповідно, спрямовано на припинення певних порушень, захист прав та інтересів осіб на майбутнє, у зв'язку з чим не вбачається можливим здійснення судовим рішенням захисту таких прав та інтересів на дату, що передувала зверненню до суду з відповідним позовом.

За таких обставин, враховуючи все вищенаведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

11.04.2016р.

Суддя Спичак О.М.