РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2016Справа №910/763/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозберігаючі технології»

про стягнення 243 170, 95 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

Від позивача: Пушкарський С.С.

Від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозберігаючі технології» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу товарів № 15/12/14 від 15.12.2014 р. у розмірі 160 458,00 грн., а також 10 012,60 грн. - пені, 67 889, 78 грн. - інфляційних витрат, 4 810, 57 грн. - 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо передачі товарів за договором № 15/12/14 від 15.12.2014 р., право вимоги за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО» набуло відповідно до договору про відступлення права вимоги № 5 від 03.08.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 р. порушено провадження у справі № 910/763/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 10.02.2016 р. за участю сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

24.02.2016 р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 160 458,00 грн. за договором купівлі-продажу обладнання № 15/12/14 від 15.12.2014р., а також: 10 012,6 грн. - пені, 67 889,78 грн. - інфляційних втрат, 4 810,57 грн. - 3 % річних.

21.03.2016 р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 160 458,00 грн. за договором купівлі-продажу обладнання № 15/12/14 від 15.12.2014р., а також: 27 273, 46 грн. - пені, 70 633,61 грн. - інфляційних втрат, 5 997, 53 грн. - 3 % річних.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.10., 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачені частиною ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. У разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або задоволення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Як вбачається зі змісту поданих позивачем заяв, останнім фактично збільшено кількісні показники заявлених до стягнення сум, що не суперечить нормам статті 22 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, суд прийняв до розгляду та задовольнив заявлені позивачем клопотання, у зв'язку з чим даний спір вирішується, виходячи із нової ціни позову.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

За клопотанням сторони, відповідно до ч. 3. ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було подовжено на 15 днів.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача в черговий раз на виклик суду не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

При цьому суд відзначає, що ухвали суду направлялись відповідачу на вказану в позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців адресу та повернуті до Господарського суду міста Києва за закінченням встановленого терміну зберігання.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що учасники були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 28.03.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.12.2014р між Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергозберігаючі технології» та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО-СУМИ» укладено договір купівлі - продажу обладнання № 15/12/14, за умовами якого відповідач зобов'язується передати Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО- СУМИ» обладнання в погодженій комплектації, а останній зобов'язується прийняти і оплатити товар в порядку і терміни, встановлені в цьому договорі.

Відповідно до пункту 4.2 оплата здійснюється на поточний рахунок відповідача, в безготівковій формі, в національній валюті України на умовах 100% предоплати.

Відповідно до пункту 6.1 у випадку невиконання чи неналежного виконання прийнятих по договору зобов'язань, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 9.2 якщо між сторонами виникає спір, що неможливо врегулювати шляхом переговорів, він підлягає вирішенню в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору, в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 10.1 договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов'язань, передбачених цим договором, але не пізніше 31.12.2015 р.

Відповідно до пункту 13.9 жодна із сторін не в праві передавати свої права й обов'язки по цьому договору будь якій третій стороні без письмової згоди іншої сторони.

03.08.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО-СУМИ», Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергозберігаючі технології» було укладено трьохсторонній договір про відступлення права вимоги № 5.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору про відступлення права вимоги № 5 від 03.08.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО-СУМИ» (первісний кредитор) передає, а Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО» приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором купівлі-продажу обладнання № 15/12/14 від 15.12.2014 р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО-СУМИ» та відповідачем. Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО» займає місце первісного кредитора в зобов'язаннях, що виникли з основного договору в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору і має право вимагати від відповідача сплати боргу у сумі 160 458, 00 грн., у тому числі 26 743,00 грн. податку на додану вартість.

Відповідно до пункту 4.1 договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Відповідно до пункту 4.3 відступлення вимоги згідно з цим договором не тягне за собою ніяких змін умов основного договору.

У справі містяться копії рахунків № С від 17.12.2014р., № С від 17.12.2014р., № С від 17.12.2014р., № С від 19.12.2014р., № С від 19.12.2014р., № С від 19.12.2014р., що були виставлені Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергозберігаючі технології» для оплати обладнання, згідно з договором № 15/12/14 від 15.12.2014 р.

Також в матеріалах справи містяться копії видаткових накладних № С від 14.01.2015р., № С від 14.01.2015р., С від 14.01.2015р., які підтверджують факт отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО-СУМИ» обладнання на суму 24 444, 00 грн.

Крім того, позивач надав копію акту звіряння взаємних розрахунків за період з січня 2014 р. по серпень 2015 р. згідно з яким, за даними Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО-СУМИ» на 20.08.2015 р. наявна заборгованість відповідача перед Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО-СУМИ» у розмірі 160 458,00 грн.

На підтвердження факту наявності несплаченого боргу відповідачем надано документи бухгалтерського обліку Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО», а саме: бухгалтерську довідку, фінансовий звіт за 2015 р., оборотно-сальдову відомість за 2015 р., оборотно-сальдову відомість по рахунку 3711 за 2015 р.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач стверджує, що він, відповідно до договору про відступлення права вимоги № 5 від 03.08.2015 р., набув права вимоги за договором купівлі-продажу обладнання № 15/12/14 від. 15.12.2014 р. При цьому, оскільки відповідачем не виконані зобов'язання щодо передачі товару у відповідний до договору купівлі-продажу обладнання № 15/12/14 строк, позивач просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозберігаючі технології» суму попередньої оплати у розмірі 160 458,00 грн., що, на думку позивача, є боргом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозберігаючі технології».

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

У відповідності до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України 1. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частино 1 статті 673 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно частини 2 ст. 693 Цивільного кодексу України,якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 512 Цивільного кодекс України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

За правилами ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ч. 1 ст. 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Під час розгляду даного спору по суті, позивача булу зобов'язано надати суду первинні документи на підтвердження перерахунку грошових коштів відповідачу за договором купівлі-продажу обладнання № 15/12/14 від 15.12.2014 р. (виписка з банківських рахунків з відтиском печатки банку).

В той же час, на підтвердження заявлених вимог позивач надав копію акта звіряння взаємних розрахунків за період з січня 2014 р. по серпень 2015 р. згідно з яким, за даними Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО-СУМИ» на 20.08.2015 р. наявна заборгованість відповідача перед Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО-СУМИ» у розмірі 160 458,00 грн.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, фінансова звітність - це бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

Відтак, перерахування грошових коштів за договором купівлі-продажу обладнання № 15/12/14 від 15.12.2014 р. має підтверджуватися відповідними первинними документами.

Водночас, чинним законодавством акту звірки взаєморозрахунків не надано юридичної сили первинного документу в розумінні ст. 9, 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки вказаний акт є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості, та фіксує стан розрахунків між сторонами, але сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін мають підтверджуватись саме первинними документами - договором, накладними, рахунками тощо.

Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постанові Вищого господарського суду України № 17/717 від 16.12.2010 р. та № 5009/526/12 від 20.09.2012 р.

Крім того, позивач на підтвердження факту наявності несплаченого боргу відповідачем надав документи бухгалтерського обліку Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО», а саме: бухгалтерську довідку, фінансовий звіт за 2015 р., оборотно-сальдову відомість за 2015 р., оборотно-сальдову відомість по рахунку 3711 за 2015 р., які не можуть слугувати доказами по справі, так як не відображають правовідносини за договором купівлі-продажу обладнання № 15/12/14 від. 15.12.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО-СУМИ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергозберігаючі технології» та не є первинними документами, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позивач не надав доказів, які свідчили б про здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО-СУМИ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозберігаючі технології» оплати товару за договором купівлі-продажу № 15/12/14 від 15.12.2014 р.

Таким чином, наявними у справі доказами не підтверджується наявність у відповідача заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО-СУМИ», як первинного кредитора за договором купівлі-продажу обладнання № 15/12/14 від 15.12.2014 р. та, у свою чергу, перед Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТЕПЛО», як нового кредитора згідно договору про відступлення права вимоги № 5 від 03.08.2015 р.

Тож, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт оплати товару за договором купівлі-продажу № 15/12/14 від 15.12.2014 р., суд вважає необґрунтованими вимоги позивача в цій частині.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 27 273, 46 грн., 70 633,61 грн. - інфляційних втрат, 5 997, 53 грн. - 3 % річних.

Щодо вимог позивача про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, суд відзначає, що відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, відповідно до ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

В той же час, за договором про відступлення права вимоги № 5 від 03.08.2015 р. позивачу передано право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозберігаючі технології» про стягнення заборгованості, в той час як право вимоги щодо стягнення пені за вказаним договором не передавалось, а відтак - суд вважає вимоги позивача в цій частині необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.

Крім того, суд враховує, що підставою для застосування штрафних санкцій є порушення зобов'язання, в той час у даному випадку позивачем не доведено виникнення у відповідача будь яких зобов'язань перед позивачем.

Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення 5 997, 53 грн. - 3 % та 70 633,61 грн. - інфляційних втрат від простроченої суми, суд відзначає, що відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

В той же час, стягнення суми попередньої оплати не є наслідками порушення відповідачем грошового зобов'язання у розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України, що, відповідно, унеможливлює застосування наведених норм.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду України, що викладена у постановах від 15.10.2013 р. у справі № 5011-42/13539-2012, від 24.10.2011 р. № 6-38цс11 та від 23.01.2012 № 37/64.

Підсумовуючи вищевикладене, здійснивши оцінку наявних у справі доказів та наведених обґрунтувань за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відому у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у позові, витрати по сплаті судового збору та витрати на послуги адвоката покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 04.04.2016 р. .

Суддя Пригунова А.Б.