ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

"06" квітня 2016 р. Справа № 5002-16/5298-2011

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М. розглянувши матеріали скарги ДК Газ України НАК Нафтогаз України на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №5002-16/5298-2011

за позовом Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, м. Київ

до Орендного підприємства Кримтеплокомуненерго, АР Крим, м. Сімферополь

про стягнення коштів

За участю представників сторін:

від позивача (скаржник): ОСОБА_1, довіреність №45/16 від 09.06.2015;

від відповідача: не зявився;

від ДВС : ОСОБА_2, довіреність №20-22/490 від 30.12.2015 .

08.02.2016 р. до господарського суду Київської області від ДК «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» надійшла скарга № 31/13-389 від 04.02.2016 р. на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час виконання наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 13.02.2012 у справі № 5002-16/5298-2011.

Скарга мотивована тим, що державним виконавцем з моменту відкриття виконавчого провадження органом державної виконавчої служби не було вжито всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» примусових дій спрямованих на виконання рішення суду.

09.03.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від представника Департаменту ДВС Міністерства юстиції України були подані копії матеріалів виконавчого провадження №532799220.

24.03.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від представника Департаменту ДВС Міністерства юстиції України надійшли заперечення на скаргу на дії та бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України.

Відповідно до поданих заперечень, Департамент ДВС Міністерства юстиції України зазначив, що вважає вимоги, викладені у скарзі, такими, що не підлягають задоволенню, з тих підстав, що державним виконавцем вживалися всі заходи для виконання наказу, а саме 16.05.2013 винесено постанову про арешт коштів боржника. Направлялися запити до ДПС України, органів Укрдержреєстру, Держтехнагляду, Держгірпромнагляду та УДАІ щодо надання інформації стосовно належного боржнику майна, техніки та транспортних засобів.

Також, представник Департаменту ДВС Міністерства юстиції України зазначив, що скаржник не скористався своїм правом повторного предявлення виконавчого документа до виконання, та вказував, що підчас перебування виконавчого документа на виконанні, скаржником по даному виконавчому провадженні будь-яких заяв, клопотань, скарг, зауважень до державного виконавця відділу примусово виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України не надходило.

Розгляд скарги відкладався.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав заявлені в скарзі вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відділу ДВС проти задоволення скарги заперечував.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, пояснень не надав.

Заслухавши пояснення представника скаржника та відділу ДВС, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 24.01.2012 у справі №5002-16/5298-2011 позов Дочірньої компанії «Газ Україна» НАК «Нафтогаз України» до ОП «Кримтеплокомуненерго» про стягнення 112107885,91 гривень задоволено повністю, стягнуто з ОП «Кримтеплокомуненерго» на користь ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» 102 307 483,77 гривень основного боргу, 4 405 514,13 гривень пені, 3 146 689,15 гривень інфляційних збитків, 2 191 738,86 гривень 3% річних, 56 460,00 гривень судового збору, на виконання якого 13.02.2012 було видано наказ.

29.05.2012 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції (надалі виконавець) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 32799220 з примусового виконання зазначеного наказу.

Постановами від 16.05.2013 виконавцем було стягнуто з боржника виконавчий збір, накладено арешт на кошти боржника, приєднано виконавче провадження № 32799220 до складу зведеного виконавчого провадження щодо боржника, загальна сума стягнення по якому становила 325121902,89 гривень.

В перебігу здійснення виконавчого провадження, з підстав передбачених п. 15 ч. 1. ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження щодо боржника неодноразово зупинялося з огляду на застосування до боржника процедури погашення заборгованості підприємствами паливо-енергетичного комплексу, визначеної Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу».

Остаточно постановою від 15.10.2015 виконавцем було винесено постанову про поновлення виконавчого провадження у звязку з закінченням терміну дії процедури погашення заборгованості підприємствами паливо-енергетичного комплексу.

31.12.2015 виконавцем було винесено постанову про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження та постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2, 9 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Постанова про повернення виконавчого документу обґрунтована тим, що боржник знаходиться на території Автономної республіки Крим, на якій Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» заборонено вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а державний виконавець позбавлений можливості звернути стягнення на майно боржника та перевірити його майновий стан.

Посилаючись на вчинення виконавцем неправомірної бездіяльності яка полягає у безпідставному зволіканні із вчинення своєчасного та повного виконання рішення, незастосуванні виконавцем усіх наданих йому повноважень щодо перевірки майнового стану боржника, виявлення його майна та здійснення заходів з примусового виконання рішення в період, що передував окупації території АРК, скаржник звернувся до суду із розглядуваною скаргою та просить визнати неправомірною бездіяльність виконавця, що призвело до невиконання рішення суду та не стягнення на його користь грошових коштів.

Дослідивши матеріали скарги, матеріали виконавчого провадження, суд дійшов висновку про задоволення скарги, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень (ч. 2 ст. 121-2 ГПК України).

Згідно з приписами ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України» у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, змінено територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя судам, та встановлено забезпечити розгляд господарських справ Господарського суду Автономної Республіки Крим - Господарським судом Київської області, а господарських справ Господарського суду міста Севастополя - Господарським судом міста Києва, господарських справ Севастопольського апеляційного господарського суду - Київським апеляційним господарським судом.

У звязку з викладеним, розгляд даної скарги здійснюється господарським судом Київської області, що наділений, для цього, відповідними повноваженнями.

Статтею 124 Конституції та статтею 115 ГПК України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що в межах виконавчого провадження боржником за розглядуваним виконавчим документом сплачено 102 307 483,00 гривень, та залишок боргу становить 9 800 402,14 гривень, отже суд констатує той факт, що рішення господарського суду Автономної республіки Крим від 24.01.2012, не дивлячись на тривалий час перебування виконавчого документу на виконанні у виконавця, в повній мірі не виконано.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну виконавчу службу», державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Згідно з приписами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Стаття 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу.

Згідно з приписами статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Отже обовязком саме органів виконавчої служби є забезпечення повного, своєчасного та неупередженого виконання рішення суду.

Згідно із ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У відповідності з приписами ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є, в тому числі, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника.

Як вже зазначалося, виконавцем на виконання приписів Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу» та керуючись п. 15 ч. 1. ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» з моменту відкриття виконавчого провадження (29.05.2012) до часу повернення виконавчого документу (31.12.2015) виконавче провадження неодноразово зупинялося та поновлялося.

Скаржник в скарзі не заперечує правомірності зупинення виконавцем розглядуваного виконавчого провадження, отже суд виходить з презумпції правомірності таких дій виконавця.

Водночас, скаржник посилається на те, що строк, визначений п. 3.4. ст. 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу», протягом якого до боржника застосовується процедура погашення заборгованості, що власне і є підставою для зупинення виконавчого провадження, Законами від 13.01.2011 № 2940-VI, 15.05.2013 № 238-VII, 03.07.2014 № 571-VII та 14.05.2015 № 423 VIII неодноразово продовжувався та встановлювався до 01.01.2013, 01.01.2014, 01.01.2016 та 01.09.2015 відповідно, тобто виконавець, протягом тривалого часу коли існувала перерва у дії п. 3.4. ст. 3 зазначеного Закону, мав вчиняти усі можливі заходи з примусового виконання рішення суду.

Перевіряючи доводи скаржника в цій частині суд приходить до висновку, що дійсно, з 01.01.2013 по 15.05.2013, з 01.01.2014 по 03.07.2014 та з 01.09.2015 року положення п. 3.4. ст. 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу» не діяли, тобто виконавець не був обмежений у своїх повноваженнях щодо вчинення примусового виконання рішення суду.

До своїх заперечень виконавцем надано копії вимог направлених до ДПС України, органів Укрдержреєстру, Держтехнагляду, Держгірпромнагляду та УДАІ щодо надання інформації стосовно належного боржнику майна, техніки та транспортних засобів.

Водночас матеріали виконавчого провадження не містять інформації, що була надана за результатами направлення таких вимог, та відомостей щодо реагування виконавця на ненадання таких відповідей.

Крім того, згідно приписів частини 8 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Відповідно до пункту 1.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 р. № 512/5, під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Надані суду матеріали виконавчого провадження не засвідчують факт дотримання виконавцем наведених приписів законодавства, що є свідченням бездіяльності виконавця щодо невжиття усіх можливих заходів з метою забезпечення повного та своєчасного виконання рішення.

Висновки суду про задоволення скарги, ґрунтуються також на положеннях ч. 4 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої протягом строку, на який виконавче провадження зупинено, виконавчі дії не провадяться. Накладений державним виконавцем арешт на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, не знімається. У період зупинення виконавчого провадження державний виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів щодо розшуку боржника (його майна) або перевірки його майнового стану.

Отже зупинення виконавчого провадження щодо боржника, що тривало значний час, не було перешкодою для здійснення виконавцем усіх можливих заходів для розшуку майна боржника та перевірки його майнового стану.

Про неможливість перевірки майнового стану виконавець зазначив лише в постанові про повернення виконавчого документу від 31.12.2015, вказавши, що перевірити майновий стан боржника неможливо через перебування його майна на територій АРК Крим, що станом на час прийняття постанови про повернення виконавчого документи є окупованою територією.

Жодних обєктивних доказів вчинення дій з метою перевірки майнового стану боржника протягом всього часу перебування виконавчого документу на виконанні, включаючи час зупинення виконавчого провадження, виконавцем до матеріалів справи не додано, що зумовлює висновки суду про невиправдану бездіяльність виконавця в цій частині.

Заперечуючи проти скарги виконавець посилається на той факт, що ним вживалися заходи з метою арешту грошових коштів боржника та щодо цього було прийнято постанову від 16.05.2013 року.

Так, постановою від 16.05.2013 року старшим державним виконавцем Кедою М.В. винесено постанову про арешт коштів боржника у межах суми 325121902,89 гривень.

Постановою начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби України від 28.05.2013 року зазначену постанову скасовано повністю через те, що боржником в значній частині проведено погашення заборгованості перед стягувачем.

В цій же постанові зобовязано державного виконавця провести виконавчі дії та вжити подальші заходи примусового виконання рішень в межах наявного залишку заборгованості.

З наданих до матеріалів справи доказів, матеріалів виконавчого провадження судом не вбачається вжиття виконавцем усіх можливих заходів за для звернення стягнення на грошові кошти, виявлення та звернення стягнення на майно, належне боржникові.

Скасування арешту з підстав його накладання на суму, що в перебігу проведення виконавчого провадження суттєво змінилася у бік зменшення, покладало на державного виконавця обовязок щодо вчинення нового арешту у межах дійсної суми заборгованості, відомості про яку наявні в матеріалах виконавчого провадження.

Як вбачається виконавець обмежився лише виставленням через банківські установи, в яких відкриті рахунки боржника в квітні, травні 2014 року та в грудні 2015 року платіжних вимог на примусове списання суми боргу, але такі дії не впливають на висновки суду про наявність ознак бездіяльності з боку виконавця та незаконного не застосування виконавцем усіх доступних йому механізмів і процедур з метою повного виконання рішення, що призвело до не виконання наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 13.02.2012 у справі №5002-16/5298-2011 та не стягнення грошових коштів на користь ДК «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

В своїх запереченнях проти скарги, представник департаменту посилався на пропуск скаржником строку на оскарження бездіяльності виконавця.

Надаючи доводам виконавця в цій частині, належну юридичну оцінку, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Пунктом 9.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» якщо обов'язок органу Державної виконавчої служби вчинити певну дію прямо передбачено законом, але строк її вчинення не зазначений, то бездіяльність даного органу може бути оскаржена в будь-який час, коли скаржник дійде висновку про порушення у зв'язку з цією бездіяльністю його прав і охоронюваних законом інтересів, оскільки правопорушення є таким, що триває в часі.

Отже в даному випадку скаржником строк на оскарження бездіяльності виконавця не пропущено.

Доводи виконавця, що за період перебування виконавчого провадження будь-яких заяв клопотань, скарг, зауважень до виконавця від скаржника не надходило судом до уваги, у якості аргументів безпідставності скарги, не приймаються, адже, як вже зазначалося, скаржник не обмежений у праві у будь-який час оскаржити бездіяльність виконавця, якщо дійде висновку, що нею порушено його права.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 33, 34, 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати неправомірною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що призвело до не виконання наказу господарського суду Автономної Республіки Крим від 13.02.2012 у справі №5002-16/5298-2011 та не стягнення грошових коштів на користь ДК «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Суддя Р.М. Колесник