ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2016 р. Справа № 922/6404/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Камишева Л.М. , суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, дов. б/н від 17.12.2015 року;

третіх осіб - 1) не з"явився; 2) не з"явився;

відповідачів - 1) Літвінова А.С., дов. від 13.05.2015 року; 2) не з"явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги позивача (вх. № 779Х/1-28) на рішення господарського суду Харківської області від 01.03.2016 р. у справі № 922/6404/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1) Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, м. Харків;

2) Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків;

до 1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Харків,

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, м. Харків,

про визнання нікчемним договору,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року ФОП ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ФОП ОСОБА_5 та до ФОП ОСОБА_6, в якій, з урахуванням заяви про зміну предмету позову (вх. № 2707 від 28.01.2016 р.), просить суд визнати нікчемним договір оренди № 1 від 29.06.2010 р., посвідчений Державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П., про що в реєстрі зроблено запис № 640.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ухвалою від 14.01.2016 р. залучено до участі у справі, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області та Головне управління Держгеокадастру у Харківській області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.03.2016 р. у справі № 922/6404/15 (суддя Доленчук Д.О.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та неповне з'ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов, визнати нікчемним договір оренди № 1 від 29.06.2010 р., посвідчений Державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П., про що в реєстрі зроблено запис № 640.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що, виходячи зі змісту частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України, спірний договір є недійсним з моменту його підписання з наступних підстав.

При цьому, за висновком позивача, вказаний договір містить дефекти закону: об'єкт будівництва, розташований за адресою будинок АДРЕСА_1, не приймався до експлуатації у встановленому законом порядку як нежитлова будівля, використання даного об'єкту у підприємницькій діяльності як самостійно, так і передачі в найм або іншим третім особам до вводу його в експлуатацію є таким, що суперечить ст. 5 Закону України "Про основи містобудування".

Таким чином, як вважає позивач, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ввели в експлуатацію будинок АДРЕСА_1 як фізичні особи, а ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 не мали можливості фізично здавати дане майно в оренду, оскільки його цільове призначення є господарська діяльність. Також неможливість здавання в оренду нежитлового приміщення підтверджується відсутність кодів КВЕД при здійсненні підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6

Крім того, орендодавцями не було виконано пункт 3.1.8. спірного договору щодо надання копій правових документів, які знаходяться у нього, та документів про право власності на об"єкт оренди а також документів на підтвердження змін у правових документах та документах про право власності.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.03.2016 року апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 05.04.2016 року на 11:30 год.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.04.2016 року розгляд справи було відкладено на 14.04.2016 року .

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу.

Перший відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№3703 від 05.04.2016 року) та його представник у судових засіданнях 05.04.2014 року та 14.04.2016 року проти її доводів заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що .позивач послався на статтю 16 Цивільного кодексу України, яка не містить такого способу захисту, як визнання договору нікчемним. Разом з цим, всі доводи позивача зводяться до його тверджень про визнання оспорюваного договору недійним, однак після зміни предмету позову така позовна вимога не може розглядатись.

Також зазначає, що згідно з договором оренди № 1 від 29.06.2010 р. в оренду була передана нежитлова будівля, яка належить орендодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Печенізької селищної Ради 29.04.2010 р. та зареєстрованого в Комунальному підприємстві "Печенізьке бюро технічної інвентаризації" 29.04.2010 р. за реєстраційним номером 30324561. Отже оспорюваний договір оренди було укладено сторонами виключно після належного оформлення права власності відповідачами у даній справі (орендодавцем) саме на нежитлову будівлю.

Другий відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№3673 від 05.04.2016 року) та його представник у судовому засіданні 05.04.2014 року проти її доводів заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що в судовому порядку у справах №922/4970/13 та №922/692/15 встановлено преюдиційні для даної справи обставини фактичного використання позивачем приміщення, яке є предметом оспорюваного договору оренди, за цільовим призначенням - для розміщення закладу громадського харчування, ресторану-кафе. Отже, сторонами спірного договору оренди було вчинено фактичні дії, спрямовані на настання відповідних правових наслідків.

Також вказує на те, що з урахуванням ст. 760 Цивільного кодексу України об'єктом оренди може бути будь-яке майно, що має індивідуальні ознаки, в т. ч. нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно, а також визначення конкретного майна є істотною умовою договору.

При цьому, згідно з договором оренди №1 від 29.06.2010р. в оренду була передана нежитлова будівля, яка належить орендодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Печенізької селищної Ради 29.04.2010р. та зареєстрованого в Комунальному підприємстві "Печенізьке бюро технічної інвентаризації" 29.04.2010р. за реєстраційним номером 30324561.

Також вказує на те, що ФОП ОСОБА_3 (орендар) за оспорюваним договором фактично використовував нежитлове приміщення за цільовим призначенням - для розміщення закладу громадського харчування, ресторану-кафе.

Третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№3702 від 05.04.2016 року) та її представник у судовому засіданні 05.04.2014 року зазначив, що Головне управління Держгеокадастру у Харківській області відповідно до статті 122 Земельного кодексу України наділене повноваженнями з передачі у власність або в користування для всіх потреб, лише земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах області.

Представник третьої особи - Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області у судове засідання не з"явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення №61 7 про вручення вказаній третій особі копії ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Представники другого відповідача та третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання також не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце його проведення, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка представників вказаних учасників процесу про оголошення судом в судовому засіданні про відкладення розгляду справи на 14.04.2016 року.

А тому колегія суддів розглядає апеляційну скаргу за відсутності представників другого відповідача та третіх осіб за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

14.04.2015 року позивач надав клопотання про відкликання апеляційної скарги в порядку статті 97 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні 14.04.2015 року підтримав вказане клопотання.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, дійшла висновку про залишення його без задоволення, оскільки згідно пунктом 5 частини 1 статті 97 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відкликати її лише до винесення ухвали про прийняття такої скарги до провадження, тоді як у даній справі апеляційним судом вже винесено ухвалу про прийняття апеляційної скарги позивача до провадження від 16.03.2016 року.

При цьому, представник позивача зазначив, що він відкликає апеляційну скаргу в порядку статті 97 ГПК України і не має наміру відмовлятися від цієї скарги в порядку статті 100 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзивах на апеляційну скаргу, доводи позивача, третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, першого та другого відповідачів, заслухавши усні пояснення представників позивача, третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, першого та другого відповідачів, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено місцевим господарським судом, 29.06.2010 р. між ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, орендодавцями, та ФОП ОСОБА_3, орендарем, був укладений договір оренди №1 (далі договір оренди), за умовами пунктів 1.1, 1.3 якого орендодавці передають, а орендар приймає в тимчасове платне користування (оренду) нежитлове приміщення першого поверху нежитлової будівлі, загальною площею 153,6 кв.м., тераси 56,9 кв. м., на умовах, викладених у даному договорі та невід'ємних додатках до нього, для розміщення орендарем ресторану - кафе.

Зазначені нежитлові будівля та приватизовані земельні ділянки, площами 0,0280 га, 0,0280 га (загальною площею 0,056 га), на яких розташована ця нежитлова будівля, знаходяться на території Печенізької селищної ради, АДРЕСА_1. Ця нежитлова будівля цегляна, дерев'яна, загальною площею 665,3 кв.м. Вищевказана нежитлова будівля належить орендодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Печенізької селищної Ради 29 квітня 2010 року та зареєстрованого в комунальному підприємстві "Печенізьке бюро технічної інвентаризації" 29 квітня 2010 року за реєстраційним номером 30324561. Земельні ділянки належать орендодавцю на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, серії НОМЕР_1, НОМЕР_2, виданих Печенізькою райдержадміністрацією та зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29 жовтня 2009 року за № НОМЕР_3. № НОМЕР_4. Орендоване приміщення перебуває на першому поверсі нежитлової будівлі, як визначено у Витягу з поверхового плану, що додається до даного договору у вигляді додатка № 1, що є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно з пунктом 2.1 договору оренди строк оренди приміщення за даним договором становить 5 років з моменту підписання Акту приймання-передачі в оренду приміщення.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 2 статті статті 215 Цивільного кодексу України Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування позову посилається на те, що спірний договір було укладено із дефектом (вадою) закону.

При цьому, позивач виходив з того, що під час укладання договору оренди було надано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.04.2010 року, у відповідності до якого зазначено, що тип об'єкту є нежитлова будівля, підставою зазначено рішення виконкому про переведення дачного будинку в нежитлову будівлю".

Проте, як зазначає позивач, ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5 не було дотримано процедури переведення житлових приміщень в нежитлові (не надано відповідних документів, не отримано технічної та дозвільної документації); об'єкт оренди не приймався до експлуатації у встановленому законом порядку як нежитлова будівля, використання даного об'єкту у підприємницькій діяльності як самостійно, так і передачі в найм або іншим третім особам до вводу його в експлуатацію є таким, що суперечить статті 5 Закону України "Про основи містобудування".

При цьому, за твердженням позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ввели в експлуатацію будинок АДРЕСА_1 як фізичні особи. Таким чином ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 не мали можливості фізично здавати дане майно в оренду, оскільки його цільове призначення є господарська діяльність. Неможливість використання вказаного майна, на думку позивача, також обумовлена відсутністю дозволів МНС та СЕС на початок роботи

Також позивач вказує на те, що сторонами спірного договору було порушено умови пункту 3.1.8. щодо надання орендодавцями орендарю у момент підписання даного договору акту приймання -передання правових документів, які знаходяться у них, а також документів, що підтверджують право власності на приміщення та документів про будь які зміни у правових документах.

Окрім цього, вказує на те, що орендодавцям було порушено процедуру державної реєстрації зазначеного договору.

Місцевий господарський суд не знайшов достатніх правових підстав для визнання спірного договору нікчемним та відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 2.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано про те, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

Слід зазначити, що, виходячи зі змісту частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин на відміну від оспорюваного є таким правочином, недійсність якого має бути прямо передбачена законом.

Як вже зазначалося вище, позивач в обґрунтування позову про визнання спірного договору нікчемним, вказував на те, що він укладений із вадами закону, оскільки його укладено із порушенням норм законодавства, а саме: вимог статті 5 Закону України "Про основи містобудування", статей Цивільного кодексу України та господарського кодексу України, які регулюють інститут укладення правочинів (договорів) та інститут найму, норми Податкового кодексу України, положення Постанови Кабінету Міністрів, яка регулює прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомості.

Разом з цим, наведені позивачем норми не містять положень, які б напряму передбачали недійсність правочину, укладеного із порушенням вимог зазначених норм. Наведені в позовній заяві доводи свідчать про оспорювання спірного правочину позивачем, а не доведення факту його нікчемності.

Окрім того, в обґрунтування нікчемності спірного договору позивач посилається на порушення відповідачами умов пункту 3.2.2 та 3.1.8, що взагалі не відноситься до юридичного факту нікчемності правочину.

А тому заявлення ФОП ОСОБА_3 позовної вимоги про визнання нікчемним спірного договору без зазначення конкретної норми, яка б напряму передбачала недійсність вказаного договору свідчить про необґрунтованість та безпідставність такого позову.

Також з матеріалів справи вбачається, що у грудні 2013 р. ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом про розірвання договору оренди № 1 від 29.06.2010 р., посвідченого державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П., зареєстрованого в реєстрі за № 640 та стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 422735,96 грн. заборгованості за договором оренди № 1 від 29.06.2010 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 29.01.2014 р. у справі № 922/4970/13, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.03.2014 р. позов задоволено частково. Розірвано договір оренди № 1 від 29.06.2010 р., посвідчений державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П., (реєстраційний № 640). Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 328 000,00 грн. основного боргу, 22 375,51 грн. пені та судові витрати. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 328 000,00 грн. основного боргу, 22 375,51 грн. пені та судові витрати. Постановою Вищого господарського суду України від 16.07.2014 р. касаційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 була залишена без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 29 січня 2014 р. та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 24 березня 2014 року у справі за № 922/4970/13 залишені без змін.

Таким чином, рішення господарського суду Харківської області від 29 січня 2014 р. у справі 922/4970/13 набрало законної сили.

Разом з цим, відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже встановлені вищевказаними судовими актами в рамках справи 922/4970/13 обставини наявності достатніх підстав для розірвання договору не доводяться знову при розгляді даної справи.

Слід зазначити, що інститут розірвання договорів передбачає, що розірванню підлягає лише дійсний договір.

Таким чином, розірваний в рамках справи 922/4970/13 договір був дійсний на момент прийняття відповідних судових актів про його розірвання. А тому твердження позивача по недійсність (нікчемність) зазначеного договору є безпідставними

Крім того, постановою Вищого господарського суду України від 11.11.2015 р. у справі № 922/692/15 касаційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 були задоволені частково, постанова Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.2015 року та рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015 року в частині позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 про визнання недійсним договору оренди від 29.06.2010 року № 1 та розподілу судових витрат скасовано, і справу № 922/692/15 в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням господарського суду Харківської області від 14.01.2016 р. у справі № 922/692/15 у позові відмовлено повністю. Станом на 01.03.2016 р. дане рішення не набрало законної сили.

При цьому, вказаними судовими актами, які також мають преюдиційне значення для даної справи, встановлено обставини фактичного використання позивачем приміщення, яке є предметом спірного договору оренди, за цільовим призначенням - для розміщення закладу громадського харчування, ресторану-кафе.

Крім того, факт наявності у спірного правочину вади закону не знайшов свого підтвердження, зважаючи на таке.

Згідно зі статтею 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (ст. 761 Цивільного кодексу України).

Таким чином, як вірно зазначив господарський суд першої інстанції, об'єктом оренди може бути будь-яке майно, що має індивідуальні ознаки, в т. ч. нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно, а також визначення конкретного майна є істотною умовою договору.

Як вбачається, з листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області (том 1 а.с. 72) в Департаменті наявна інформація стосовно видачі інспекцією ДАБК у Харківській області 29.12.2009 р. ОСОБА_6 та ОСОБА_5 свідоцтва про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил № 20000637 на об'єкт "Дачний будинок на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області", площа 665,3 кв.м.

23.04.2010 року рішенням виконавчого комітету Печенізької селищної ради № 40 "Про переведення дачних будинків в нежитлові будівлі" було затверджено акт обстеження дачних будинків № 1, № 15 на території Печенізької селищної ради на предмет можливості переведення їх в нежитлові будівлі для ведення господарчої діяльності та визнано їх нежитловими будівлями віднесених до нежитлового фонду.

Відповідно до свідоцтва про права власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Печенізької селищної Ради 29.04.2010 р. на підставі рішенням виконкому "Про переведення дачних будинків в нежитлові будівлі" № 40 від 23.04.2010 р., нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 665,3 кв. м., належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Право власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстрованого в комунальному підприємстві "Печенізьке бюро технічної інвентаризації" 29 квітня 2010 року за реєстраційним номером 30324561 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26014267)

Згідно з договором оренди № 1 від 29.06.2010 р. в оренду була передана нежитлова будівля, яка належить орендодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Печенізької селищної Ради 29.04.2010 р. та зареєстрованого в Комунальному підприємстві "Печенізьке бюро технічної інвентаризації" 29.04.2010 р. за реєстраційним номером 30324561. Земельні ділянки належать орендодавцю на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих Печенізькою райдержадміністрацією та зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29.10.2009 р. за № НОМЕР_3, № НОМЕР_4.

При цьому дії Печенізької селищної Ради щодо видачі вищевказаного свідоцтва та дії Комунальному підприємстві "Печенізьке бюро технічної інвентаризації" щодо реєстрації цього свідоцтва в суді не оскаржувалися та не були визнанні незаконними, у зв'язку з чим зазначений документ є належним та допустимим доказом того, що спірний договір оренди було укладено сторонами після належного оформлення права власності відповідачами у даній справі (орендодавцем) саме на нежитлову будівлю.

Крім того, сам позивач ФОП ОСОБА_3 як орендар за спірним договором фактично використовував нежитлове приміщення за цільовим призначенням - для розміщення закладу громадського харчування, тобто ресторану-кафе.

А отже посилання позивача на передачу в оренду спірного майна з порушенням вимог закону щодо його цільового використання колегія суддів вважає безпідставним.

Також є необґрунтованими і посилання позивача на порушення сторонами під час укладення договору вимог статті 5 Закону України "Про основи містобудування", зважаючи на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про основи містобудування" встановлено, що містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об'єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об'єктів містобудування, спорудження інших об'єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об'єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.

Статтею 5 Закону України "Про основи містобудування" визначено основні вимоги до містобудівної діяльності, проте, як вірно вказував господарський суд першої інстанції, зазначена стаття не містить певних норм, обов'язкових для сторін спірного правочину.

Крім того, зазначений Закон не містить жодних норм, які б встановлювали недійсність договорів, укладених із порушенням основних вимог до містобудівної діяльності.

Також, не є належним посиланням позивача на положення Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 року, так як зазначений нормативний акт набув чинності після реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачами та після укладання спірною договору оренди.

Відповідно до статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Отже, виходячи зі змісту вказаної норми, власник квартири не має права використовувати її для промислового виробництва. Він має право на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір було укладено лише після належного оформлення права власності відповідачів саме на нежитлову будівлю.

Посилання позивача на лист ПП "Рестро" є безпідставним, оскільки вказаний лист не є висновком експерта в розумінні Законів України "Про судову експертизу", "Про наукову і науково-технічну експертизу", і зазначений документ не містить посилань на будь-які нормативні акти, на підставі яких було надано відповідну інформацію.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно з пунктом 2.3. спірного договору сторонами встановлена обов'язковість складання акту приймання-передачі орендованого приміщення, в якому, зокрема, зазначено, що приміщення передається орендодавцем і приймається орендарем у строк до двох календарних днів з моменту підписання даного договору, по акту приймання-передання в оренду приміщення, у якому відображується відповідна інформація про приміщення і його стан.

Хоча відповідного акту приймання-передачі орендованого приміщення до матеріалів справи сторонами не надано, проте надані ними акт № 65 перевірки додержання (виконання) суб'єктом господарювання вимог законодавства у сфері пожежної безпеки від 15.07.2011 р., акт № 78 санітарно-епідеміологічного обстеження об'єкта від 15.07.2011 р. свідчить про отримання позивачем у користування майна за договором оренди.

Окрім цього, в матеріалах справи містяться копії документів щодо кримінального провадження № 00000496 (вх. № 2720 від 28.01.2016 р.).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт приймання-передачі орендованого приміщення сторонами спірного договору оренди та факт експлуатації цього приміщення під ресторан - кафе.

Посилання позивача на порушення порядку реєстрації спірного договору колегія суддів вважає необгрунтованим, так як сам юридичний факт реєстрації договору відбувся , про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26595796 від 02.07.2010 р. у якому було зазначено про те, що позивач приймає в тимчасове користування нежитлове приміщення першого поверху площею 153,6 кв.м. за договором оренди, посвідченого Печенізькою держнотконторою 29.06.2010 р.,за реєстраційним № 640.

При цьому, дії органів державної влади щодо здійснення такої реєстрації не були оскаржені в суді, отже така реєстрація вважається легітимною.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Керуючись статтями 33, 43, 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 01.03.2016 року у справі № 922/6404/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 15.04.2016 року.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Камишева Л.М.

Суддя Хачатрян В.С.