КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р. Справа№ 910/30926/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

за участю представників:

від позивача - Галка Ю.Д.

від відповідача - 1 Кондрасій О.А.

від відповідача - 2 Соковець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Підприємства з іноземними інвестиціями «Міханіки України» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями «Міханіки України»

до Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк»

Товариства з обмеженою відповідальністю «Ространснафтопродукт»

про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ПІІ «Механіки України» звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до відповідачів про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 в задоволені позвоних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл судової справи апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.03.2016 апелянту відновлено строк подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 12.04.2016.

Через відділ документального забезпечення до суду від представників відповідачів надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначено, що рішення суду є обґрунтованим та правомірним, а тому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судове засідання на вказану дату з`явилися представники сторін та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

03.09.2013 між позивачем та відповідачем - 1 був укладений договір про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 04КЛ/100/1850/ЮР.

Відповідно до п. 1.1 договору кредитор, за умови наявності кредитних ресурсів, зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених даним договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти та виконувати інші зобов`язання, передбачені цим договором.

Надання кредиту здійснюється у гривнях окремими частинами зі сплатою 11,5 процентів річних, в межах максимального ліміту заборгованості 74000000 грн.

Пунктом 1.2 сторони визначили, що кінцевим строком повернення кредиту є 08.08.2014.

04.09.2015 між Публічним акціонерним товариством "Фортуна-Банк" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Ространснафтопродукт" був укладений договір про відступлення права вимоги № 04/100/1850/ЮР.

Згідно з умовами даного договору відповідач - 1 передав (відступив) відповідачу - 2 право вимоги до позивача за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 04КЛ/100/1850/ЮР від 03.09.2013, укладеним між позивачем та відповідачем - 1.

Пунктом 2.1 вказаного договору сторони визначили, що за домовленістю сторін, вартість права вимоги, що відступається за договором становить 45493189,53 грн. Первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає відступлене право за ціною 45493189,53 грн. та погоджується оплатити зазначену ціну на умовах цього договору.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що вказаний договір про відступлення прав вимоги має бути визнаний недійсним, оскільки укладений сторонами договір є договором факторингу, новий кредитор не є банківською чи фінансовою установою, а тому не мав права на укладання такого роду правочину.

Відповідачі, заперечуючи проти заявлених вимог, зазначають, що укладений між сторонами спірний договір є саме договором цесії, а тому вказані позивачем підстави його недійсності не можуть бути застосовані до такого правочину.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недодержання вказаного положення в момент вчинення правочину, а також частин другої, третьої, п'ятої, шостої ст.203 Цивільного кодексу України є підставою для недійсності правочину (ст.215 Цивільного кодексу України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначалось вище між ПАТ «Фортуна Банк» та ТОВ «Ространснафтопродукт» 04.09.2015 був укладений договір про відступлення права вимоги.

Згідно п. 1.1 вказаного договору первісний кредитор (відповідач - 1) відступає, передає, а новий кредитор (відповідач - 2) приймає в повному обсязі право вимоги, що належить первісному кредиторові за кредитним договором, який укладено між первісним кредитором та боржником (позивачем).

Пунктом 1.2 договору сторони визначили, що первісний кредитор передає та уступає новому кредитору, а новий кредитор приймає всі без виключення права кредитора за кредитним договором, а саме: право вимоги повернення кредиту в сумі 38450414,53 грн., право вимоги сплати проценти в сумі 7042775 грн., право вимоги сплати інших платежів за кредитним договором (пені, штрафів, інфляційних, 3% річних), всі інші права кредитора передбачені кредитним договором та чинним законодавством України.

З моменту набуття чинності цим договором, первісний кредитор перестає бути стороною кредитного договору, а новий кредитор вступає в кредитний договір, як сторона, що набула всіх прав кредитора. Новий кредитор стає виключним та єдиним кредитором за кредитним договором.

Пунктом 2.1 вказаного договору сторони визначили, що за домовленістю сторін, вартість права вимоги, що відступається за договором становить 45493189,53 грн.. Первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає відступлене право за ціною 45493189,53 грн. та погоджується оплатити зазначену ціну на умовах цього договору.

Новий кредитор не пізніше 07.09.2015 сплачує в безготівковому порядку первісному кредитору кошти в сумі 45493189,53 грн. на рахунок, зазначений у договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач, в обґрунтування своїх вимог, зазначає проте, що укладений між сторонами договір від 04.09.2015 є договором факторингу, а згідно чинного законодавства України, однією із сторін в такому договору має бути банк чи інша фінансова установа, в той час як відповідач - 2 не являється такою установою.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією позивача, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. (ст. 1079 ЦК України).

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів.

Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України № 6-301цс15 від 06.07.2015.

Здійснивши досконалий аналіз укладеного між сторонами спірного договору № 04/100/1850/ЮР від 04.09.2015, колегія суддів приходить до висновку, що при його укладанні сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 ЦК України.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Як вбачається із тексту договору від 04.09.2015 його предметом є не фінансування (надання коштів) однією юридичною особою іншу, а саме передання права вимоги до боржника від первісного кредитора за кредитним договором від 03.09.2013 до нового кредитора і вказане право є не безоплатним, а передається від первісного кредитора новому за плату, розмір якої встановлений саме в розмірі права вимоги, що передається за договором від 04.09.2015, що не заборонено нормами чинного законодавства України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що укладений між сторонами договір від 04.09.2015 є саме договором про відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Посилання апелянта на те, що за вказаним договором новий кредитор отримав право не лише на стягнення з боржника основної суми боргу, а й штрафних санкцій, як на одну з ознак договору факторингу, не приймається до уваги колегією суддів, оскільки по-перше, в тексті вказаного договору про відступлення права вимоги чітко зазначено, що новому кредитору відступаються всі права без виключення первісного кредитора за кредитним договором від 03.09.2013 з урахуванням штрафу, пені, інфляційних та 3 % річних і дане не суперечить приписам чинного законодавства України.

Зважаючи на те, що судом було встановлено, що укладений договір між відповідачами є саме договором про відступлення права вимоги, підстави, заявлені позивачем для визнання договору факторингу недійсним, а саме те, що однією із сторін такого договору має бути фінансова установа чи банк, не застосовуються до договору цесії, а отже підстави для визнання такого договору недійсним відсутні.

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, договір про відступлення права вимоги був укладений між позивачем і відповідачами за взаємної згоди та за відсутності законодавчих заборон на укладення такої угоди.

Зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, місцевим суд вірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, у зв'язку з чим у позовних вимогах обґрунтовано було відмовлено.

Крім того, колегія суддів зазначає про те, що оспорюваний правочин жодним чином не порушує права позивача та не погіршує його становище як боржника, оскільки розмір основного боргу та відсотків за користування кредиту не був збільшений, а строки його повернення не були зменшені, тим, що право вимоги перейшло до нового кредитора.

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Всі доводи, викладені позивачем, як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі спростовуються всім вище викладеним та доказами, наявними в матеріалах справи, що були в повному обсязі, всебічно та об`єктивно досліджені при розгляді спору як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

Зауваження апелянта, стосовно того, що в суді першої інстанції оскаржуване рішення було прийнято за відсутності їх представника, не повідомленого про день та час слухання справи належним чином, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи наявні зворотні повідомлення, відповідно до яких вбачається, що позивач по справі був належним чином та вчасно повідомлений як про порушення провадження по справі так і про відкладення розгляду, відповідно до ст. 77 ГПК України.

Стосовно заявленого апелянтом про те, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання позивача про витребування доказів, подане представником до суду 12.01.2016, суд апеляційної інстанції зазначає, що дійсно в протоколах судового засідання як і в рішенні суду не зазначено про розгляд судом такої заяви позивача та не вказано результат розгляду (задоволено, відмовлено) і зазначене є процесуальним порушенням.

В той же час, відповідно до ст. 104 ГПК України таке процесуальне порушення не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не витребування оригіналу договору про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії, з урахуванням того, що предметом спору є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, не призвело до прийняття неправильного рішення по суті.

Враховуючи все вище викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що Господарським судом міста Києва повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог Підприємства з іноземними інвестиціями «Міханіки України», а тому апеляційна скарга Підприємства з іноземними інвестиціями «Міханіки України» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Підприємства з іноземними інвестиціями «Міханіки України» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Підприємства з іноземними інвестиціями «Міханіки України» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 у справі № 910/30926/15- без змін.

Матеріали справи № 910/30926/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко