РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2016Справа №910/3741/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша Енергетична"

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро"

та відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Німецько-Українська правова група "Стрікс"

про стягнення заборгованості 126 579,73 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача: Кулачко Т.М. (представник за довіреністю)

від відповідача-1: не з'явились

від відповідача-2: не з'явились

В судовому засіданні 05 квітня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Перша Енергетична", 03 березня2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 02/03/16-1 від 02.03.2016 року до відповідача-1, Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро", та відповідача-2, Товариства з обмеженою відповідальністю "Німецько-Українська правова група "Стрікс" про стягнення заборгованості 126 579,73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1, як покупець, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором на постачання природного газу № Г 24/09-1 від 24.09.2015 року, виконання яких забезпечене договором часткової поруки (безоплатний) № б/н від 24.09.2015 року, зокрема, у визначені відповідним договором строки не оплатив позивачу, як постачальнику, суму переданого природного газу, внаслідок чого у відповідача-1 утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2016 року порушено провадження у справі № 910/3741/16 та призначено розгляд справи на 05.04.2016 року.

Через відділ діловодства суду 30.09.2016 року від представника позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені супровідним листом № 29/03/16-1 від 29 березня 2016 року та заява про зменшення позовних вимог № 29/03/16-2 від 29 березня 2016 року, які були долучені судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 01.04.2016 року від відповідача-1 надійшли заперечення на позов від 31 березня 2016 року, в яких відповідач-1 просить суд позовні вимоги задовольнити частково, з урахуванням сплачених грошових коштів в березні 2016 року в сумі 60 000,00 грн., зменшити пропорційно розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача-1, а також зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача-1 з 10 000,00 грн. до 4000,00 грн., виходячи з принципів розумності та справедливості.

Через відділ діловодства суду 05.04.2016 року від представника позивача надійшла заява № 05/04/16-1 від 05 квітня 2016 року про відкликання заяви про зменшення позовних вимог № 29/03/16-2 від 29 березня 2016 року та припинення провадження у справі в частині стягнення з відповідача-1 суми основного боргу в розмірі 60 000,00 грн., яка була долучена судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 05.04.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення по суті спору, а також надав заяву, якою підтвердив наявність заборгованості відповідача-1 перед позивачем в сумі 66 579,73 грн.

Представники відповідачів-1, 2 в судове засідання 05.04.2016 року не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, правами передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористалися.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд,

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Перша Енергетична" (надалі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро" (надалі - відповідач, покупець) було укладено договір на постачання природного газу № Г 24/09-1 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується надавати у власність покупцю природний газ (надалі - газ), а покупець зобов'язується оплачувати вартість прийнятого обсягу газу, на умовах цього договору.

Відповідно до п. 3.2. договору, кількість газу, поставленого покупцю, закріплюються щомісячними актами приймання-передачі газу, в яких визначається фактичний обсяг спожитого газу і які підписуються повноважними представниками постачальника і покупця. Підстави для підписання акту приймання-передачі газу між постачальником та покупцем є написаний акт прийому-передачі послуг з транспортування газу повноваженими особами покупця та підприємства, що здійснювало транспортування та облік газу для покупця.

За умовами п. 3.5.2. договору не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним місяцем, покупець зобов'язується надати постачальнику два примірники акту приймання-передачі газу, підписані та скріплені печаткою покупця та місцевою газорозподільною організацією, або надати обгрунтовану відмову від підписання акту, а постачальник зобов'язується до 10 числа місяця, наступного за звітним місяцем повернути |покупцю його акт приймання-передачі. Акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків.

Пунктом 6.1. договору сторони визначили, що оплата за газ проводиться покупцем виключно грошовими коштами, в наступному порядку: до 10 числа звітного місяця - 30 % вартості обсягу газу відповідно до заявки покупця; до 20 числа звітного місяця - 30 % вартості обсягу газу відповідно до заявки покупця; до 30 числа звітного місяця - 40 % вартості обсягу газу відповідно до заявки покупця.

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє в частині поставки газу з моменту підписання по 31.12.2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення (п. 11.1. договору).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору на постачання природного газу № Г 24/09-1 від 24.09.2015 року в період з 01.10.2015 року по 30.11.2015 року поставив, а відповідач-1 прийняв природний газ в загальному обсязі - 64,07 тис.м3 на загальну суму - 504 800,61 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу № 63 від 31.10.2015 року та № 90 від 30.11.2015 року, при цьому, позивач вказує, що відповідач-1 в повному обсязі не розрахувався за отриманий природний газ, а відтак, відповідач-1 має заборгованість за договором на постачання природного газу № Г 24/09-1 від 24.09.2015 року в розмірі 100 000,00 грн.

При цьому, для забезпечення виконання кредитного договору на постачання природного газу № Г 24/09-1 від 24.09.2015 року, 24.09.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Перша Енергетична" (надалі - позивач, кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Німецько-Українська правова група "Стрікс" (надалі - відповідач-2, поручитель) було укладено договір часткової поруки (безоплатний), відповідно до п. 1.1. якого поручитель частково, а саме у сумі 100,00 грн. поручається перед кредитором за виконання обов'язків Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро", іменований в подальшому боржник, за договором, передбаченим п. 2.1. цього договору (надалі - основний договір).

За умовами п. 1.2. договору часткової поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за основним договором з оплати поставленого природного газу, сплати відповідних штрафних санкцій за основним договором, у тому числі, але не виключно сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що дорівнює 100,00 грн. Поручитель не несе відповідальність за виконання боржником будь-яких зобов'язань за основним договором на суму, яка перевищує 100,00 грн.

В пункті 2.1. договору часткової поруки сторони визначили, що під основним договором в цьому договорі розуміють договір на постачання природного газу № Г 24/09-1 від 24.09.2015 року, 24.09.2015 року, укладений між кредитором (в основному договорі іменується «постачальник») та боржником (в основному договорі іменується «покупець»).

Відповідно до п. 3.1. договору часткової поруки, поручитель зобов'язується виконати за боржника зобов'язання останнього перед кредитором на умовах, в порядку, у строки, визначені в основному договорі, але у будь-якому випадку у сумі не більш визначеної даним договором, а саме 100,00 грн.

Однак, як зазначив позивач у позові, та що підтверджується банківською випискою про рух коштів по особовому рахунку позивача, відповідачами були порушені зобов'язання за договором на постачання природного газу № Г 24/09-1 від 24.09.2015 року та за договором часткової поруки (безоплатний) від 24.09.2015 року в частині своєчасних розрахунків за отриманий природний газ, у зв'язку з чим, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів-1, 2 суму основного боргу в розмірі - 100,00 грн., стягнути з відповідача-1 на користь позивача: суму основного боргу в розмірі - 99 900,00 грн., пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в розмірі - 24 881,69 грн. та 3% річних від суми основного боргу в розмірі - 1 698,04 грн.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом, 24.09.2015 року між позивачем, постачальником та відповідачем-1, покупцем було укладено договір на постачання природного газу № Г 24/09-1, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується надавати у власність покупцю природний газ (надалі - газ), а покупець зобов'язується оплачувати вартість прийнятого обсягу газу, на умовах цього договору.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивач в період з 01.10.2015 року по 30.11.2015 року поставив, а відповідач-1 прийняв природний газ в загальному обсязі - 64,07 тис.м3 на загальну суму - 504 800,61 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу № 63 від 31.10.2015 року та № 90 від 30.11.2015 року (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи).

Крім того, для забезпечення виконання кредитного договору на постачання природного газу № Г 24/09-1 від 24.09.2015 року, 24.09.2015 року між позивачем, як кредитором та відповідачем-2, як поручителем було укладено договір часткової поруки (безоплатний), відповідно до п. 1.1. якого поручитель частково, а саме у сумі 100,00 грн. поручається перед кредитором за виконання обов'язків Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро", іменований в подальшому боржник, за договором, передбаченим п. 2.1. цього договору (надалі - основний договір).

Відповідно до вимог ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Положеннями ст. 554 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Так, позивач вказує, що відповідачами-1, 2 були порушені зобов'язання за договором на постачання природного газу № Г 24/09-1 від 24.09.2015 року та за договором часткової поруки (безоплатний) від 24.09.2015 року в частині своєчасних розрахунків за отриманий природний газ, внаслідок чого у відповідачів утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 100 000,00 грн.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що у процесі розгляду справи, відповідачем-1 04.03.2016 року, 18.03.2016 року, 24.03.2016 року було перераховано на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша Енергетична" грошові кошти за поставлений природний газ за договором на постачання природного газу № Г 24/09-1 від 24.09.2015 року в загальному розмірі 60 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 639 від 04.03.2016 року на суму 40 000,00 грн., № 844 від 18.03.2016 року на суму 10 000,00 грн., № 869 від 24.03.2016 року на суму 10 000,00 грн. (копії містяться в матеріалах справи).

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Припинення існування предмета спору, за змістом наведеної статті, свідчить про відсутність між сторонами неврегульованих питань.

Відповідно до п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року N 18 господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 11 частини першоїстатті 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на викладене, провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 60 000,00 грн. підлягає припиненню, на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, з підстав відсутності предмету спору у відповідній частині.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів-1, 2 на користь позивача основної заборгованості за договором на постачання природного газу № Г 24/09-1 від 24.09.2015 року та договором часткової поруки (безоплатний) від 24.09.2015 року в розмірі 40 000,00 грн. (100 000,00 грн. (заявлена до стягнення сума основного боргу) - 60 000,00 (частково оплачена поставка природного газу після порушення провадження у справі) = 40 000,00 грн.), а саме: стягнути солідарно з відповідачів-1, 2 суму основного боргу в розмірі - 100,00 грн. та стягнути з відповідача-1 на користь позивача: суму основного боргу в розмірі - 39 900,00 грн.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача-1 на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в розмірі - 24 881,69 грн. та 3% річних від суми основного боргу в розмірі - 1 698,04 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

В пункті 7.2. договору сторони погодили, що в разі несплати або несвоєчасної оплати за спожитий газ у строки, зазначені у п. 6.1. даного договору, покупець сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

При цьому, в п. 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, поданий через відділ діловодства суду 30.03.2016 року, за актом прийому-передачі природного газу № 63 від 31.10.2015 року, суд встановив, що позивач здійснив нарахування пені у відповідності до умов договору та вимог чинного законодавства України, а тому суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача-1 пені за актом прийому-передачі природного газу № 63 від 31.10.2015 року в сумі 2363,97 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню повністю за розрахунком позивача.

При цьому, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, поданий через відділ діловодства суду 30.03.2016 року, за актом прийому-передачі природного газу № 90 від 30.11.2015 року, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 суми пені за вказаним актом підлягають задоволенню частково в сумі 22 439,14 грн., у відповідності до наведеного нижче розрахунку, оскільки при здійсненні його розрахунку позивачем в період часу за який здійснюється нарахування пені були включені дні часткової оплати суми заборгованості (07.12.2015 року, 18.12.2015 року, 21.12.2015 року, 05.01.2016 року, 05.02.2016 року):

- на суму 106 185,86 грн. - 30% вартості газу - до 10 числа місяця постачання газу за актом прийому-передачі природного газу № 90 від 30.11.2015 року, з урахуванням часткових оплат 07.12.2015 року та 18.12.2015 року:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
106 185,8610.11.2015 - 06.12.20152722.00 %3456,13
52 232,9708.12.2015 - 17.12.20151022.00 %629,66
2232,9719.12.2015 - 20.12.2015222.00 %5,38
- на суму 106 185,86 грн. - 30% вартості газу - до 20 числа місяця постачання газу за актом прийому-передачі природного газу № 90 від 30.11.2015 року, з урахуванням часткових оплат 18.12.2015 року та 21.12.2015 року:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
106 185,8620.11.2015 - 17.12.20152822.00%3584,14
106 185,8619.12.2015 - 20.12.2015222.00 %256,01
28 418,8322.12.2015 - 04.01.20161422.00 %479,62

- на суму 141 581,15 грн. - 40% вартості газу - до 30 числа місяця постачання газу за актом прийому-передачі природного газу № 90 від 30.11.2015 року, з урахуванням часткових оплат 18.12.2015 року, 21.12.2015 року, 05.01.2016 року, 05.02.2016 року:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
141 581,1530.11.2015 - 17.12.20151822.00 %3072,12
141 581,1519.12.2015 - 04.01.20161722.00 %2901.44
139 999,9806.01.2016 - 28.01.20162322.00 %3871,04
139 999,9829.01.2016 - 04.02.2016722.00 %1178,14
99 999,9806.02.2016 - 01.03.20162522.00 %3005,46

Таким чином, загальна сума пені за актами прийому-передачі природного газу № 63 від 31.10.2015 року та № 90 від 30.11.2015 року, яка підлягає стягненню з відповідач1 становить 24 803,11 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 78,58 грн. позивачу належить відмовити.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дії відповідача-1, які полягають в порушенні зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості поставленого природного газу, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, поданий через відділ діловодства суду 30.03.2016 року, за актами прийому-передачі природного газу № 63 від 31.10.2015 року та № 90 від 30.11.2015 року, суд встановив, що сума 3% річних за вказаним розрахунком становить суму більше - 1739,54 грн., ніж суму, яка заявлена до стягнення у прохальній частині позовної заяви - 1698,04 грн.

Проте, в силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

А тому, зважаючи на те, що клопотань про вихід за межі позовних вимог, як і заяви про збільшення розміру позовних вимог, в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від заінтересованих сторін до суду не надходило, суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення суми 3% річних, тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 3% річних підлягають задоволенню за розрахунком позивача в сумі 1698,04 грн., оскільки суду не надано права виходити за межі позовних вимог.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині солідарного стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Німецько-Українська правова група "Стрікс" суми основного боргу в розмірі 100,00 грн. підлягають задоволенню повністю, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша Енергетична" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро" підлягають частковому задоволенню про стягнення 66 401,15 грн., з них: основного боргу - 39 900,00 грн. (тридцять дев'ять тисяч гривень), пені - 24 803,11 грн. (двадцять чотири тисячі вісімсот три гривні 11 копійок) та 3% річних - 1698,04 грн. (одна тисяча шістсот дев'яносто вісім гривень 04 копійки).

Відповідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами ч. 5 ст. 49 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір, в частині позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачачів-1, 2 основного боргу в розмірі 100,00 грн., в сумі 1,52 грн. підлягає солідарному стягненню з відповідачів-1, 2.

При цьому, враховуючи те, що відповідач-1 частину заявленої до стягнення суми основного боргу в розмірі 60 000,00 грн. погасив після порушення провадження у даній справі, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, судовий збір в цій частині покладається на відповідача-1.

З огляду на викладене, судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 1896,01 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача-1.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

26 лютого 2016 року між позивачем (надалі - клієнт) та Адвокатським бюро «Тарас Кулачко та Партнери» (надалі - бюро) було укладено договір про надання правової допомоги № 26/02/16-1 (копія договору міститься в матеріалах справи), відповідно до п. 1.1. якого, бюро зобов'язується надавати клієнту правову допомогу (надалі - «послуги») стосовно представництва інтересів клієнта у відповідних відділах Державної виконавчої служби України, у господарських судах усіх інстанцій, а також у Верховному суді України у справі про стягнення на користь клієнта заборгованості, а також відповідних штрафних санкцій (пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 3% річних від простроченої суми боргу) за договором на постачання природного газу № Г24/09-І від « 24» вересня 2015 p., укладеного між клієнтом та ТОВ "Біокарт-Агро", ідентифікаційний код: 37198918 (надалі - «справа»).

На виконання зобов'язань по оплаті послуг за вказаним договором позивач перерахував на користь Адвокатського бюро «Тарас Кулачко та Партнери» грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 563 від 01.03.2016 року (копія міститься в матеріалах справи).

Дослідивши викладені позивачем вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі - 10 000,00 грн., суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру" (частина 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України). Згідно з приписами статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги (стаття 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом за наявності документального підтвердження витрат, як-то угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У відповідності до абзацу третього пункту 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/973 від 14.12.2007 «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права», за яким у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

За змістом приписів частини 3 статті 48 та частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України можливе покладення на сторони у справі, як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до пункту 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7 витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Таким чином, відшкодовуються втрати, які були здійснені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

В якості доказів здійснення витрат на послуги адвоката у даній справі в розмірі 10 000,00 грн., позивач надав суду договір про надання правової допомоги № 26/02/16-1 від 26.02.2016 року, укладений між позивачем та Адвокатським бюро «Тарас Кулачко та Партнери», копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 5221/10 від 08.10.2014 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 01.03.2016 року, складений між Адвокатським бюро «Тарас Кулачко та Партнери» та позивачем, копію платіжного доручення № 563 від 01.03.2016 року, що свідчить про фактичну оплату позивачем послуг на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що саме адвокат - Кулачко Т.М. і здійснював представництво позивача у судовому засіданні 05.04.2016 року.

Враховуючи те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша Енергетична" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро" підлягають задоволенню частково, витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 9993,78 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача-1.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, п. 1-1 ст. 80, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі № 910/3741/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша Енергетична" до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро" та відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Німецько-Українська правова група "Стрікс" в частині стягнення грошових коштів в розмірі 60 000,00 грн. - припинити.

2. Позовні вимоги в частині солідарного стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Німецько-Українська правова група "Стрікс" суми основного боргу в розмірі 100,00 грн. задовольнити повністю.

3.Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро" (, адреса: 15542, Чернігівська обл., Чернігівський район, село Ведильці, вул. Тракторна, 19) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Німецько-Українська правова група "Стрікс" (, адреса: 01021, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 34А, офіс 82) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша Енергетична" (, адреса: 03680, м. Київ, вул. Солом'янська, 5, офіс 604/03) основного боргу - 100,00 грн. (сто гривень) та судовий збір - 1,52 грн. (одна гривня 52 копійки) . Видати наказ.

4. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша Енергетична" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро" задовольнити частково.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро" (, адреса: 15542, Чернігівська обл., Чернігівський район, село Ведильці, вул. Тракторна, 19) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша Енергетична" (, адреса: 03680, м. Київ, вул. Солом'янська, 5, офіс 604/03) грошові кошти: основного боргу - 39 900,00 грн. (тридцять дев'ять тисяч дев'ятсот гривень), пені - 24 803,11 грн. (двадцять чотири тисячі вісімсот три гривні 11 копійок), 3% річних - 1698,04 грн. (одна тисяча шістсот дев'яносто вісім гривень 04 копійки), судовий збір - 1896,01 грн. (одна тисяча вісімсот дев'яносто шість гривень 01 копійка) та витрат на правову допомогу - 9993,78 грн. (дев'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто три гривні 78 копійок). Видати наказ.

6. В іншій частині позову відмовити.

7. Копію рішення надіслати відповідачам-1, 2 у справі 910/3741/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 08.04.2016 року.

Суддя О.С. Комарова