ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року Справа № 906/1203/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіГончарука П.А.,
суддіСтратієнко Л.В.,
за участі представника відповідача Іщенка Д.Ю.
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівський молокозавод"
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року
у справі№ 906/1203/15 Господарського суду Житомирської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Баранівський молокозавод"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока"
простягнення 97 973,32 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Баранівський молокозавод" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока" (далі - відповідач) про стягнення 97 973,32 грн заборгованості за договором від 22.05.15 р. № 23/05-2015 про закупівлю молока коров'ячого незбираного, з яких 89 849,90 грн - заборгованість за отриману продукцію та 8123,42 грн пені.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 29.09.15 р. у справі № 906/1203/15 (суддя Тимошенко О.М.) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівський молокозавод" задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока" на користь Товариство з обмеженою відповідальністю "Баранівський молокозавод" 89 849,90грн боргу, 7931,32 грн пені; в частині стягнення 192,10 грн пені відмовлено в позові.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду з проханням скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 29.09.15 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що інформація, яка надана Баранівським відділенням Новоград-Волинської ОДПІ, є недопустимим доказом у даній справі, а інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту поставки товарів на суму 89849,90 грн позивачем суду не надано.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 р. у справі № 906/1203/15 (головуючий суддя: Бучинська Г.Б., судді: Василишин А.Р., Філіпова Т.Л.) рішення Господарського суду Житомирської області від 29.09.15 р. у справі № 906/1203/15 скасовано; прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівський молокозавод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока" 2156 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неповноту встановлення обставин справи при вирішенні спору, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, а саме ст. 692 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст.ст. 34, 35, 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 р. у справі № 906/1203/15, а рішення Господарського суду Житомирської області від 29.09.15 р. у справі № 906/1203/15 залишити в силі.

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, в якому посилаючись на неналежність доказів, наданих позивачем, просив суд касаційної інстанції залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника відповідача, перевіривши згідно ст.ст. 1115, 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, господарські суди встановили, що 22 травня 2015 року між ТОВ "Баранівський молокозавод" (продавець) та ТОВ "Рихальський завод сухого молока" (покупець) укладено договір про закупівлю молока коров'ячого незбираного № 23/05-2015 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти та оплатити товар (молоко коров'яче незбиране).

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що приймання передача товару по кількості та якісних показниках проводиться у пункті продавця.

На виконання умов договору, за період з 23.05.15 р. по 28.05.15 р., позивач відпустив відповідачу товар на загальну суму 89 849,90 грн, на підтвердження чого позивачем надано видаткові та товарно-транспортні накладні (а.с.14-27).

Згідно з п.5.2 договору термін оплати встановлено 3 банківські дні після отримання товару.

Враховуючи те, що відповідач протягом строку, встановленого п. 5.2 договору, не розрахувався за поставлений ТОВ "Баранівський молокозавод" товар, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення 89 849,90 грн основної заборгованості та 8 123,42 грн пені, нарахованої за період з 30.05.2015 р по 23.07.2015 р.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ "Баранівський молокозавод" в частині стягнення 89849,90 грн основної заборгованості за договором, суд першої інстанції, керуючись п. 5.2 договору, ст.ст. 530, 626, 692, 712 ЦК України та ст. 43 ГПК України, виходив з того, що факт поставки підтверджується оформленими видатковими, товарно-транспортними накладними та інформацією, наданою Баранівським відділенням Новоград-Волинської ОДПІ щодо розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту за травень 2015 року по правовідносинах сторін; відмовляючи у позові в частині стягнення пені у сумі 192,10 грн, суд, керуючись п.п. 5.2 6.2 договору, ст.ст. 549, 610, 611 ЦК України, здійснив перерахунок пені у зв'язку неправильним визначенням позивачем періоду нарахування пені.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, керуючись п. 4.8 договору, ст.ст. 525, 610, 622, 629 ЦК України, ст. 43 ГПК України, мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведено факт поставки товару, а надані позивачем видаткові, товарно-транспортні накладні та інформація, надана Баранівським відділенням Новоград-Волинської ОДПІ щодо розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту за травень 2015 року по правовідносинах сторін визнано судом неналежними доказами у справі.

Вищий господарський суд України вважає, що такі висновки апеляційного господарського суду відповідають фактичним обставинам справи та вимогам діючого законодавства, і підстави для зміни або скасування прийнятого у справі судового рішення відсутні, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі продажу.

Пунктом 4.8 Договору визначено перехід власності і ризиків на товар відбувається в момент фактичної передачі-приймання, що оформляється підписанням товарно-транспортної накладної.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Крім того, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити як назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Враховуючи вищевикладене, належними доказами поставки спірного товару за договором можуть бути належним чином оформлені товарно-транспортні, видаткові та податкові накладні.

З матеріалів справи вбачається, що надані позивачем копії видаткових накладних підписані лише представником позивача та скріплені його печаткою; в графі "отримав" відсутній підпис та печатка відповідача з будь-якими відмітками; в наданих позивачем копіях товарно-транспортних накладних за травень 2015 року в графах "матеріальні цінності отримав" стоїть підпис невідомої особи; в товарно-транспортних накладних від 28.05.15 р. та від 27.05.15 р. замовником та платником зазначено ТОВ "Баранівський молокозавод", а вантажовідправником ТОВ "Рихальський завод сухого молока", що не відповідає умовам договору від 22.05.15 р.; накладні не містять зазначення особи, котра отримала товар, печатки відповідача та інших даних, що в сукупності унеможливлює ідентифікацію особи, яка брала участь у здійсненні господарських операцій з метою підтвердження факту поставки товару; оригінали долучених до матеріалів справи первинних документів позивачем в суді касаційної інстанції для огляду надано не було.

Посилання скаржника на ініціювання проведення Баранівським відділенням Новоград-Волинської ОДПІ перевірки відповідача за спірний період не підтверджується відповідним актом перевірки, який в матеріалах справи відсутній.

Стосовно твердження скаржника про застосування правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29.04.2015 р. № 3-77гс15, відповідно до якої відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію, то Вищий господарський суд звертає увагу скаржника на неможливість застосування даної правової позиції, оскільки позивачем, окрім відсутності довіреності, не доведено поставку товару іншими первинними документами, які підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару.

Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, позивач не надав жодного належним чином оформленого первинного документу, який підтвердив би здійснення господарської операції з передачі товару, Вищий господарський суд України вважає, що апеляційним господарським судом дана правильна юридична оцінка обставинам справи, тому оскаржувана постанова відповідає чинному законодавству України та обставинам справи і підстав для її скасування немає, оскільки в межах касаційного провадження скаржником не доведено порушення або неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції.

Судові витрати, пов'язані з оплатою касаційної скарги судовим збором, у відповідності до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівський молокозавод" залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року у справі № 906/1203/15 залишити без змін.

Головуючий суддя І.Д. Кондратова

Суддя П.А. Гончарук

Суддя Л.В. Стратієнко