КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р. Справа№ 910/28710/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Романенко О.Д.

від відповідача - не з`явився

від третьої особи не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Практікер Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2016 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Жанетт Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Практікер Україна"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Схід Відбудова"

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ «ТД «Практікер Україна» про стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 13.01.2016 позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 13.01.2016 та прийняти нове рішення, яким у позовних вимогах ТОВ "Жанетт Україна" відмовити повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи, апеляційну скаргу було передано для розгляду колегій суддів у складі: головуючого суддя Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Практікер Україна", прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.03.2016.

Ухвалою суду від 15.03.2016 розгляд апеляційної скарги був відкладений відповідно до ст. 77 ГПК України до 05.04.2016.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити повністю.

В призначене судове засідання 05.04.2016 з`явився представник позивача та надав усні пояснення стосовно предмету спору.

Представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується зокрема витягом з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта», клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю явки в судове засідання з поважних причин суду не подавали.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, встановивши, що наявні матеріали справи достатні для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, а неявка представника відповідача та третьої особи не перешкоджає розгляду спору по суті, представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності нез`явившихся представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

23.07.2012 між ТОВ "Жанетт Україна" (постачальник) та ТОВ "Практікер Україна" (після зміни найменування "ТОВ Схід Відбудова"; покупець) був укладений договір купівлі-продажу № 095511.

За умовами вказаного договору сторони встановили, що замовлення розміщуються від імені покупця або від імені асоційованих закупівельних компаній котрі в даному випадку є стороною договору.

Поставки здійснюються до місця прийняття товарів за рахунок постачальника на умові DDP (доставлено, мито сплачено).

Ціни погоджені сторонами на відповідну дату замовлення, є чинними для всіх поставок, додаткових замовлень та подальших поставок впродовж строку дії договору, крім випадків, коли сторони письмово у явно вираженій формі погодяться про застосування нових цін. Збільшення ціни, зокрема внаслідок інфляції, також підлягає окремому погодженню сторонами у вказаній формі.

Крім того, до договору були підписані: загальні умови поставки та надання послуг № 095531; додаток № 1; додаток № 2; додаток № 3; договір про умови від 01.01.2012 № 095521; договір про умови від 01.01.2013 № 095522; додаток № 4.

Позивач на виконання умов договору з 23.07.2012 по 25.06.2014 здійснював поставку товару третій особі, а ТОВ "Практікер Україна" оплачувало отриманий товар.

24.03.2015 між ТОВ «Практікер Україна», ТОВ "Жаннет Україна" (постачальник) і ТОВ "ТД "Практікер Україна " було укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу № 995511 від 23.07.2012.

За умовами вказаної угоди, сторони, з метою врегулювання відносин, які між ними склались, вирішили замінити одну із сторін в зобов'язанні за договором, таким чином, всі права та обов'язки, якщо іншого не передбачено додатковою угодою, за вказаним договором переходять від ТОВ "Практікер Україна" до нового покупця за договором, починаючи з 24.03.2015.

Пунктом 5 вказаної угоди сторони вирішили, що сплата зобов'язань ТОВ "Практікер Україна", які виникли за договором в якому відбувається заміна сторони, включаючи зобов'язання визначені пунктом 4 додаткової угоди, з моменту укладання додаткової угоди, якщо сторони не домовляться про інше, здійснюється ТОВ " Практікер Україна" до їх повного виконання. При цьому, новий покупець поручається за виконання ТОВ "Прапктікер Україна " визначених зобов'язань. В разі невиконання ТОВ "Практікер Україна" визначених зобов'язань, ТОВ "Практікер Україна" та новий покупець несуть солідарну відповідальність за їх виконання.

Позивач, звертаючись із даним позовом до відповідача, мотивує свої вимоги тим, що ст. рок оплати останньої партії поставленого товару сплив 25.09.2014, проте відповідачем свої зобов`язання згідно додаткової угоди № 1 до договору від 23.07.2012 виконані частково, в наслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 127229,20 грн.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, зазначає, що позивачем пропущений строк, протягом якого він мав право звернутися до нього як поручителя із вимогою про стягнення боргу, який не підлягає поновленню чи перериванню, а тому в задоволені позову має бути відмовлено.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (пп. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначалось вище, та підтверджується наявними матеріалами справи, а також не спростовано належними доказами представником відповідача, на виконання умов договору купівлі-продажу позивачем поставлявся товар, остання поставка була здійснена 25.06.2014, що підтверджується видатковою накладною № 409 від 25.06.2014 та така поставка не заперечувалась відповідачем.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із договору про умови, що є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу, сплата вартості поставленого товару здійснюється протягом 90 днів з моменту надходження товару.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

24.03.2015 між ТОВ «Практікер Україна», ТОВ "Жаннет Україна" (постачальник) і ТОВ "ТД "Практікер Україна " було укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу № 995511 від 23.07.2012.

За умовами вказаної угоди сторони встановили, що враховуючи положення статті 520 ЦК України та інших чинних на момент підписання додаткової угоди норм законодавства України, сторони, з метою врегулювання відносин, які між ними склались, вирішили замінити одну із сторін в зобов'язанні за договором, таким чином, всі права та обов'язки, якщо іншого не передбачено додатковою угодою, за вказаним договором переходять від ТОВ "Практікер Україна" до нового покупця за договором, починаючи з 24.03.2015;

- поставки товарів постачальником, з моменту укладання додаткової угоди, якщо про інше сторони не погодились окремо, здійснюються за замовленнями нового покупця та на користь нового покупця в порядку та на умовах, визначених договором;

- ТОВ "Практікер Україна", як сторона, яка вибуває із зобов'язання, відмовляється від права замовляти та обов'язку приймати товари постачальника;

- сторони стверджують, що з метою фіксації суми зобов'язань, які утворились на момент укладання додаткової угоди, ТОВ "Практікер Україна" та постачальник укладають акт звірки взаєморозрахунків;

- сплата зобов'язань ТОВ "Практікер Україна", які виникли за договором в якому відбувається заміна сторони, включаючи зобов'язання визначені пунктом 4 додаткової угоди, з моменту укладання додаткової угоди, якщо сторони не домовляться про інше, здійснюється ТОВ "Практікер Україна" до їх повного виконання. При цьому, новий покупець поручається за виконання ТОВ "Практікер Україна" визначених зобов'язань. В разі невиконання ТОВ "Практікер Україна" визначених зобов'язань, ТОВ "Практікер Україна" та новий покупець несуть солідарну відповідальність за їх виконання. Всі взаємовідносини між ТОВ "Практікер Україна" та новим покупцем стосовно даного регулюються окремою угодою між ними (пункт 5 Додаткової угоди);

- зобов'язання зі сплати вартості товарів, поставлених після укладення додаткової угоди за замовленнями нового покупця, виконується новим покупцем в порядку та на умовах, визначених договором;

- інших змін до договору не вноситься договір діє та тлумачиться сторонами в редакції чинній на момент укладення цієї додаткової угоди (пункт 7 Додаткової угоди);

- додаткова угода вступає в силу з дати її підписання і є невідємною частиною договору (пункт 8 Додаткової угоди).

Додаткова угода підписана уповноваженими особами та скріплена печатками.

Отже, укладена додаткова угода за своєю правовою природою є змішаним правочином з елементами договору заміни сторони та договору поруки.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, оскаржуючи постановлене судом першої інстанції рішення, зазначає, що оскільки він є поручителем за вказаною додатковою угодою № 1 то до нього (на підставі вимог чинного законодавства України) можуть пред`являтися вимоги протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання відповідача як поручителя за третю особу настав в момент підписання додаткової угоди № 1 до договору, а саме 24.03.2014, то строк протягом якого позивач міг звернутися до нього із вимогою про сплату заборгованості сплив 25.09.2014, в той час як із позовом до Господарського суду ТОВ «Жаннет Україна» звернулося лише в листопаді 2015.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, зазначаючи таке.

Дійсно, вказана додаткова угода № 1 до договору купівлі-продажу № 995511 є змішаним правочином: заміна сторони у договорі та договір поруки.

В той же час, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 1 вказаної додаткової угоди № 1 сторони, з метою врегулювання відносин, які між ними склались, вирішили замінити одну із сторін в зобов'язанні за договором, таким чином, всі права та обов'язки, якщо іншого не передбачено додатковою угодою, за вказаним договором переходять від ТОВ "Практікер Україна" до нового покупця за договором, починаючи з 24.03.2015 тобто до ТОВ «ТД «Практікер Україна», а п. 3 вказаної угоди сторони визначили, що ТОВ «Практікер Україна» як сторона вибуває із зобов`язання та відмовляється від права замовляти та обов`язку отримувати товар.

Отже в даному випадку відповідач, за умовами даного договору є не лише поручителем, а в першу чергу боржником за договором купівлі-продажу № 995511 від 23.07.2012 перед ТОВ «Жаннет Україна» і як вбачається із наявних матеріалів справи та пояснень представника позивача, вони зверталися до відповідача з вимогою про стягнення боргу за основним договором саме як до нового покупця (боржника), а не як до поручителя за такою угодою, а тому застосування в даному конкретному випадку положень чинного ЦК України, що стосуються поручителя та пред`явлення до нього вимог про виконання зобов`язання за боржника є недоречним та безпідставним.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

На виконання пункту 4 додаткової угоди було оформлено акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.07.2014 по 24.03.2015, відповідно до якого третя особа підтвердила заборгованість перед позивачем у сумі 138982,14 грн.

Відповідно до договору про умови, що є невід'ємним додатком до договору, строк платежу за поставлений товар складає 90 днів з моменту надходження товару.

Остання поставка товару відбулась 25.06.2014, згідно видаткової накладної від 25.06.2014 № 409.

Таким чином, зобов'язання з оплати поставленого товару настало 25.09.2014.

З моменту підписання додаткової угоди відповідач частково виконав зобов'язання за договором та додатковою угодою, а саме погасив заборгованість у сумі 11752,94 грн.

Отже, заборгованість за договором складає 127229,20 грн.

Зауваження апелянта стосовно того, що вказана додаткова угода № 1 до договору купівлі-продажу № 995511 має бути визнана недійсною, оскільки ціну договору поруки так і не було узгоджено сторонами такого можливого правочину, хоча таке узгодження відповідачем та третьою особою визначене як обов'язкове в угоді від 10.04.2015 №17/жнт на предмет врегулювання окремих аспектів відносин сторін додаткової угоди № 1 від 24.03.2015 до договору №09551 від 23.07.2012 не знаходять свого підтвердження та правомірно не було взято до уваги місцевим судом, зважаючи на те, що учасники процесу визначили, що відповідальність відповідача та третьої особи є солідарною та включає в себе зобов'язання, які виникли до укладення додаткової угоди.

Крім того, сума поруки була визначена, на виконання пункту 4 додаткової угоди, шляхом оформлення відповідного акту.

В той же час, суд апеляційної інстанції зазначає. що як було встановлено в процесі судового розгляду апеляційної скарги, позивач звернувся до відповідача із вказаною позовною заявою як до боржника за додатковою угодою № 1, а не як до поручителя.

До того ж після укладення додаткової угоди, відповідачем були вчинені дії спрямовані на погодження з її умовами, а саме сплата грошових коштів у сумі 11 752,94 грн. на користь позивача.

Отже, зважаючи на все вище зазначене, судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано було встановлено, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 127229,20 грн. є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню і це підтверджується належними та допустимими доказами, в розумінні ст. 33 ГПК України, поданим позивачем до суду першої інстанції та не спростованими, у визначений законом порядку, доказами та доводами представника відповідача.

Крім суми основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача 71673,83 грн. втрат від інфляції та 3712,30 грн. 3% річних. Позивач визначає період прострочення з 26.09.2014 по 15.10.2015.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок позовних вимог наданий позивачем та здійснений судом першої інстанції, колегія суддів погоджується із розрахунком місцевого суду, вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому до стягнення з відповідача підлягає 66 073,05 грн. втрат від інфляції та 3 712,30 грн. 3% річних.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд правомірно дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені.

Господарський суд міста Києва, постановляючи оскаржуване рішення, зазначив в ньому, що з відповідача підлягає стягненню сума боргу як з поручителя, про те, як було визначено вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги до відповідача заявлені як до боржника і розглядав спір за матеріальними нормами права стосовно відповідальності саме боржника за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань.

В той же час, не зважаючи на невірне мотивування рішення, місцевий суд правомірно зазначив резолютивній частині рішення про часткове задоволення позовних вимог, а тому, враховуючи положення постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7, таке рішення не підлягає скасуванню.

Відповідно до п.12 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 «Про деякі питання застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку

обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно частково задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Жанетт Україна", а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Практікер Україна" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Практікер Україна" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Практікер Україна" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2015 у справі № 910/28710/15- без змін.

Матеріали справи № 910/28710/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов