РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2016 р. Справа №903/1195/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демидюк О.О.

судді Савченко Г.І. ,

судді Павлюк І. Ю.

при секретарі Головченко Д.М.

За участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність від 23.11.2015)

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність від 31.12.2015)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" на рішення господарського суду Волинської області від 12.01.2016 у справі №903/1195/15

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Сантро"

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика"

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю "Мірадоні Плюс"

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Феліз"

про визнання договору про відступлення права вимоги та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог недійсними та стягнення 363 612, 96 грн.

Судом розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області №903/1195/15 від 12.01.2016 (суддя Сур'як О.Г.) позовні вимоги задоволено, визнано нікчемний Договір про відступлення права вимоги №05/05-15/ВПВ від 5 травня 2015 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю " Понінківська картонно-паперова фабрика" та товариством з обмеженою відповідальністю "Сантро", недійсним з моменту укладення. Визнано Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 7 травня 2015 року, укладену між товариством з обмеженою відповідальністю" Понінківська картонно-паперова фабрика" та товариством з обмеженою відповідальністю "Сантро", недійсною з моменту укладення. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Сантро" 363 612 грн. 96 коп. (в тому числі 153 549,60 грн. заборгованості, 71 509,30 грн. пені, 132 104,84 грн. інфляційних нарахувань та 6449,22 грн. 3% річних), а також 7890 грн. 20 коп. витрат по сплаті судового збору. Управлінню державної казначейської служби України у місті Луцьку Волинської області повернути товариству з обмеженою відповідальністю "Сантро" з Державного бюджету 1767 грн. 36 коп. судового збору, зайво сплаченого останнім при поданні позовної заяви до господарського суду Волинської області згідно платіжного доручення №86 від 08.07.2015.

Рішення господарського суду Волинської області мотивоване тим, що відповідачем не було отримано письмової згоди ТОВ "Фєліз" щодо передачі прав та обовязків постачальника за Договором поставки №188/ГК від 21.10.2014 позивачу. А тому, даний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства та договору поставки №188/ГК від 21.10.2014. Враховуючи викладене, нікчемний Договір про відступлення права вимоги № 05/05-15/ВПВ від 5 травня 2015 року та Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 7 травня 2015 року слід визнати недійсними з моменту їх укладення. На день розгляду спору заборгованість відповідача становить 153 549,60 грн., не погашена, не оспорена, підтверджена матеріалами справи та підлягає до стягнення. В звязку з порушенням відповідачем умов договору поставки, відповідачу нараховано 71 509,30 грн. пені за період з 04.12.2014 по 23.06.2015, 132 104,84 грн. інфляційних нарахувань за період з грудня 2014р. по вересень 2015р. та 6449,22 грн 3% річних за період з 04.12.2014 по 05.11.2015, які є підставними та підлягають до стягнення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач товариство з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить суд скасувати оскаржене рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити товариству з обмеженою відповідальністю "Сантро" в задоволенні позовних вимог. Свою апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує зокрема тим, що в квітні 2015 року від ТОВ "Феліз" було отримано письмову згоду щодо передачі ТОВ "Сантро" прав та обов'язків постачальника за Договором поставки №188/ГК від 21.10.2014.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.02.2016 поновлено строк апеляційного оскарження та прийнято до розгляду апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" на рішення господарського суду Волинської області від 12.01.2016 у справі №903/1195/15

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.03.2016 розгляд апеляційної скарги судовою колегією відкладався для можливості подання відзивів на апеляційну скаргу та в зв'язку з необхідністю витребування додаткових доказів.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Сантро" подано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення залишити без змін.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду неодноразово заслухала присутніх в судових засіданнях представників сторін, вивчила та дослідила матеріали справи та наявні в ній докази, розглянула матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, пояснення апелянта, відзив на апеляційну скаргу та заперечення відповідача, перевірила правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, та прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 12.01.2016 у справі №903/1195/15 без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 5 травня 2015 року між відповідачем - ТОВ "Понінківська картонно-паперова фабрика" (Первісний кредитор) та позивачем - ТОВ "Сантро" (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги №05/05-15/ВПВ.

За даним договором відповідач відступив позивачу право вимоги від ТОВ "Фєліз" виконання зобовязань за Договором поставки №188/ГК від 21.10.2014, укладеним між відповідачем та ТОВ "Фєліз". Передбачене право вимоги відповідача до ТОВ "Фєліз" визначене в сумі 153 549,60 грн. з правом вимоги від ТОВ "Фєліз" сплати штрафних санкцій та інших платежів, передбачених Договором поставки №188/ГК від 21.10.2014 та законодавством.

06.05.2015 відповідач надав позивачу копію повідомлення (вих. №1/197 від 06.05.2015) ТОВ "Фєліз" про відступлення права вимоги за Договором поставки №188/ГК від 21.10.2014 та докази його направлення на адресу ТОВ "Фєліз".

Про зміну кредитора у Договорі поставки №188/ГК від 21.10.2014 позивач також направляв на адресу ТОВ "Фєліз" повідомлення про відступлення права вимоги (вих. №15/05-15/П від 15.05.2015).

Частина 3 ст.512 ЦК України передбачає, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 13.4. Договору поставки №188/ГК від 21.10.2014 передбачено, що жодна із сторін Договору не може передати свої права і зобов'язання, що випливають з нього або пов'язані з ним, третім особам без письмової на те згоди іншої Сторони.

Отже, відповідно до цивільного законодавства, на виключення із загального правила щодо необов'язковості згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні, сторони договору можуть домовитись про можливість відступлення кредитором права вимоги виключно за згодою боржника.

Тобто, у даному випадку, відступлення відповідачем (як первісним кредитором) позивачу своїх прав кредитора до ТОВ "Фєліз" можливе лише за письмової згоди боржника - ТОВ "Фєліз". Відповідач не надав позивачу відповідний документ, який підтверджує надання ТОВ "Фєліз" згоди на заміну кредитора за Договором поставки №188/ГК від 21.10.2014.

16 липня 2015 року ТОВ "Сантро" звернулося з позовом про стягнення з ТОВ "Фєліз" 153 549,60 грн. заборгованості за договором про відступлення права вимоги.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27.10.2015 у справі №904/6344/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сантро" до товариства з обмеженою відповідальністю "Фєліз" та залученого у якості відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" про стягнення 153 549,60 грн. заборгованості за договором відступлення права вимоги №05/05-15/ВПВ від 05.05.2015, у позові відмовлено повністю, оскільки товариством з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" не було отримано письмової згоди товариства з обмеженою відповідальністю "Фєліз" щодо передачі прав та обов'язків постачальника за договором поставки №188/ГК від 21.10.2014 товариству з обмеженою відповідальністю "Сантро".

Згідно з ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, товариством з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" подано до Рівненського апеляційного господарського суду лист до ТОВ "Понінківська картонно-паперова фабрика" б/н від 30.04.2015 за підписом директора ТОВ "Феліз" ОСОБА_3 про те, що ТОВ "Феліз" не має заперечень та дає згоду на передачу свого боргу перед ТОВ "Понінківська картонно-паперова фабрика" за договором поставки №188/ГК від 21.10.2014 для ТОВ "Сантро".

Неможливість подання вказаного листа господарському суду Волинської області до вирішення справи по суті, ТОВ "Понінківська картонно-паперова фабрика" обґрунтовує тим, що в судовому засіданні 12.01.2016 суд відхилив клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №924/1516/15. Таким чином, відповідач вважає, що він був не в змозі подати суду лист ТОВ "Феліз" від 30.04.2015.

Товариством з обмеженою відповідальністю подано суду письмові заперечення, в якому позивач просить суд відмовити товариству з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" у прийнятті додаткових доказів.

Позивач у своїх запереченнях посилається на те, що договір про відступлення права вимоги №05/05-15/ВПВ від 05.05.2015 був предметом розгляду у межах справи №904/6344/15, в ході розгляду якої судом було встановлено відсутність згоди ТОВ "Феліз" на передачу свого боргу перед ТОВ "Понінківська картонно-паперова фабрика" за договором поставки №188/ГК від 21.10.2014 для ТОВ "Сантро".

Відповідно до статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що представник товариства з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" був присутній в судовому засіданні 12.01.2016, однак ні з оскаржуваного рішення, ні з протоколу судового засідання, ні з поданих клопотань не вбачається, що представник відповідача вказував на існування листа ТОВ "Феліз" б/н від 30.04.2015. Окрім того, відсутні докази подання вказаного листа чи відомостей про його існування до господарського суду Дніпропетровської області.

Окрім того, на відсутність погодження ТОВ "Феліз" на передачу свого боргу перед ТОВ "Понінківська картонно-паперова фабрика" за договором поставки №188/ГК від 21.10.2014 вказує і інша сторона договору про відступлення права вимоги №05/05-15/ВПВ від 05.05.2015 - ТОВ "Сантро"

Обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

Оцінивши пояснення відповідача, щодо поважності неможливості подання доказів суду першої інстанції, заперечення позивача, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність поважних об'єктивних причин, які б перешкоджали товариству з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" подати відповідний доказ суду першої інстанції при розгляді по суті справ №903/1195/15 та №904/6344/15.

Таким чином, колегією суддів не приймається до уваги залучений до матеріалів справи лист б/н від 30.04.2015 за підписом директора ТОВ "Феліз" ОСОБА_3

А тому, враховуючи відсутність погодження ТОВ "Феліз", договір про відступлення права вимоги №05/05-15/ВПВ від "05" травня 2015 року укладений з порушенням вимог чинного законодавства та Договору поставки 188/ГК від 21.10.2014. У звязку з цим позивач звернувся до суду про визнання недійсним нікчемного Договору про відступлення права вимоги №05/05-15/ВПВ від "05" травня 2015 року та застосування наслідків недійсності правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання його сторонами вимог, які встановлені ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Пунктом 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

Отже, передання кредитором своїх прав іншій особі всупереч умовам договору, за яким боржник має обов'язок є підставою для визнання правочину відступлення права вимоги недійсним в силу ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Оскільки договір про відступлення права вимоги №05/05-15/ВПВ від 5 травня 2015 року було укладено всупереч нормам закону, даний договір є нікчемним, у звязку з чим, керуючись положеннями ч.1 ст.207 ГК України договір слід визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

7 травня 2015 року між позивачем і відповідачем була укладена Угода про зарахування зустрічних однорідних вимог. Цією угодою було визнано погашеними вимоги позивача до відповідача за Договором поставки №1911-14 від 19.11.2014 (укладеним між ТОВ "Мірадоні Плюс" та відповідачем, отримані позивачем від ТОВ "Мірадоні Плюс" за Договором про відступлення права вимоги №2502/15 від 25.02.2015) та вимоги відповідача до позивача за нікчемним Договором про відступлення права вимоги №05/05-15/ВПВ від 5 травня 2015 року на загальну суму 153 549,60 грн.

Пунктом 1 ст.601 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування можливе у разі, коли зобов'язання є зустрічним. Для зарахування необхідна наявність двох зобов'язань. При цьому особа, яка виступає кредитором з першого з них, повинна бути боржником з другого, і навпаки - боржник з першого зобов'язання повинен бути кредитором з другого з них.

Згідно пункту 1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Визначальним тут є принцип, згідно з яким недійсний правочин не створює для сторін чи інших осіб правових наслідків та породжує лише ті юридичні наслідки, які пов'язані з його недійсністю.

Оскільки вимоги відповідача до позивача, які були зараховані відповідною угодою між позивачем і відповідачем, ґрунтувалися на нікчемному договорі, який не породжує для сторін жодних зобовязань з моменту укладення, отже, у позивача не було жодних зобовязань перед відповідачем, а тому неможливе укладення Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки в даному випадку законні вимоги були лише у позивача до відповідача за невиконання Договору поставки №1911-14 від 19.11.2014.

Отже, Угода про зарахування зустрічних однорідних вимог від 07.05.2015, укладена між позивачем та відповідачем є недійсною, оскільки вона укладена на підставі нікчемного правочину відступлення права вимоги.

25 лютого 2015 року між позивачем та ТОВ "Мірадоні Плюс" був укладений Договір про відступлення права вимоги №2502/15, за яким позивач отримав від ТОВ "Мірадоні Плюс" право вимоги від відповідача виконання зобовязань за Договором поставки №1911-14 від 19.11.2014, укладеним між ТОВ "Мірадоні Плюс" та відповідачем. Передбачене право вимоги позивача до відповідача визначене в сумі 324 600 грн. з правом вимоги від відповідача сплати штрафних санкцій та інших платежів, передбачених Договором поставки №1911-14 від 19.11.2014 та законодавством. Копія Договору про відступлення права вимоги №2502/15 від 25 лютого 2015 року та повідомлення про відступлення права вимоги надсилалися позивачем на адресу відповідача поштовим відправленням 27.02.2015.

Відповідно до Договору поставки №1911-14 від 19.11.2014 ТОВ "Мірадоні Плюс" (Продавець) зобов'язується передати у власність відповідача вугілля (товар), а відповідач зобовязується прийняти і своєчасно оплатити товар на умовах і в строки, визначені цим Договором.

Умовами Договору поставки №1911-14 від 19.11.2014 та Специфікацією до нього встановлено, що поставка товару здійснюється на умовах: FCA станція відвантаження (згідно Інкотермс 2010), доставка товару здійснюється залізничним транспортом за рахунок відповідача - до станції ОСОБА_4 залізниці.

Пунктом 3.3. Договору поставки №1911-14 від 19.11.2014 встановлено, що кількісні показники вугілля узгоджуються на кожну окрему партію та відображаються в заявках Покупця на відвантаження вугілля.

27.11.2014 відповідач надав ТОВ "Мірадоні Плюс" заявку на постачання партії товару у кількості 5 вагонів (345 тонн).

На виконання умов Договору поставки №1911-14 від 19.11.2014 ТОВ "Мірадоні Плюс" здійснив поставку товару у кількості 349 тонн, на загальну суму 314 100 грн., шляхом передання товару перевізнику. Факт прийняття товару для перевезення відповідачу за реквізитами залізничної станції, зазначеними у заявці відповідача, підтверджується накладними Укрзалізниці №39919188 від 03.12.2014 (на перевезення товару в кількості 140 тонн, на загальну суму 126 000 грн., відповідно до умов Договору поставки №1911-14 від 19.11.2014), №39931019 від 04.12.2014 (на перевезення товару в кількості 71 тонна, на загальну суму 63 900 грн., відповідно до умов Договору поставки № 1911-14 від 19.11.2014), №39945530 від 05.12.2014 (на перевезення товару в кількості 138 тонн, на загальну суму 124 2000 грн., відповідно до умов Договору поставки №1911-14 від 19.11.2014).

Після прийняття відповідачем зазначеної партії товару сторонами були складені та підписані відповідні ОСОБА_2 прийому-передачі вугільної продукції від 04.12.2014, від 05.12.2014, від 08.12.2014, а також відповідачем були підписані відповідні накладні №4/12 від 04.12.2014, №5/12 від 05.12.2014 №8/12 від 08.12.2014.

08.12.2014 відповідач надав TOB "Мірадоні Плюс" заявку на постачання наступної партії товару у кількості 5 вагонів (345 тонн).

На виконання умов Договору поставки №1911-14 від 19.11.2014 ТОВ "Мірадоні Плюс" здійснив поставку товару у кількості 345 тонн, на загальну суму 310 500 грн., шляхом передання товару перевізнику. Факт прийняття товару для перевезення відповідачу за реквізитами залізничної станції, зазначеними у заявці відповідача, підтверджується накладними Укрзалізниці №35146620 від 23.12.2014 (на перевезення товару в кількості 138 тонн), №35146588 від 23.12.2014 (на перевезення товару в кількості 207 тонн).

Після прийняття відповідачем зазначеної партії товару сторонами був складений та підписаний ОСОБА_2 прийому-передачі вугільної продукції від 24.12.2014, а також відповідачем була підписана накладна №24/12 від 24.12.2014.

На виконання умов Договору поставки №1911-14 від 19.11.2014, ТОВ "Мірадоні Плюс" було поставлено відповідачу товар загальною кількістю 694 тонн на загальну суму 624 500 грн.

Пунктом 5.4. Договору поставки №1911-14 від 19.11.2014 визначено, що оплата здійснюється Покупцем за кожну партію товару згідно виставленого Продавцем рахунку в день здійснення поставки Продавцем партії товару, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Продавця згідно банківських реквізитів, вказаних у даному Договорі.

За поставлений товар відповідач повинен був розрахуватися в наступні строки:

- суму в розмірі 126 000,00 грн. сплатити 03.12.2014;

- суму в розмірі 63 900,00 грн. - 04.12.2014;

- суму в розмірі 124 200,00 грн. - 05.12.2014;

- суму в розмірі 310 500,00 грн. - 23.12.2014.

Всупереч умовам Договору поставки №1911-14 від 19.11.2014 відповідач здійснив лише часткову оплату ТОВ "Мірадоні Плюс" в розмірі 300 000 грн. та з порушенням строків, а саме: сума в розмірі 150 000 грн. була сплачена 15.12.2014 , сума в розмірі 150 000 грн. була сплачена 06.01.2015.

30.03.2015 між позивачем та відповідачем був підписаний акт звірки, яким встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем склала 324 600 грн.

06 травня 2015 року, після заміни кредитора у зобовязані (відповідно до Договору про відступлення права вимоги №2502/15 від 25.02.2015) відповідач сплатив позивачу (як Новому кредитору) частину заборгованості за Договором поставки №1911-14 від 19.11.2014 у розмірі 171 050,40 грн.

Станом на 07.05.2015 заборгованість відповідача становила 153 549,60 грн.

Для погашення даної заборгованості відповідач та позивач склали Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 07.05.2015, яка є недійсною з моменту укладення у звязку з відсутністю заборгованості позивача перед відповідачем.

Згідно рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.10.2015 по справі №904/6344/15 у позові ТОВ "Сантро" до відповідачів ТОВ "Фєліз" та ТОВ "Понінківська картонно-паперова фабрика" про стягнення 153 549,60 грн. заборгованості за договором №05/05-15/ВПВ про відступлення права вимоги від 05.05.2015 відмовлено. Судом було встановлено, що відповідачем не було отримано письмової згоди ТОВ "Фєліз" щодо передачі прав та обовязків постачальника за Договором поставки №188/ГК від 21.10.2014 позивачу.

А тому суд прийшов до висновку, що даний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства та договору поставки №188/ГК від 21.10.2014.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Отже, в справі про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Враховуючи викладене, нікчемний Договір про відступлення права вимоги №05/05-15/ВПВ від 5 травня 2015 року та Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 7 травня 2015 року було підставно та обґрунтовано визнано господарським судом першої інстанції недійсними з моменту їх укладення.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ч.1, 7 ст.193 ГК України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

На день розгляду спору заборгованість відповідача становить 153 549,60 грн., не погашена, не оспорена, підтверджена матеріалами справи та підлягає до стягнення.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов'язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

Згідно ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до п.6.4. Договору поставки №1911-14 від 19.11.2014 за порушення строків оплати Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня, від простроченої суми за кожен день прострочення.

Крім того, відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

В звязку з порушенням відповідачем умов договору поставки, відповідачу нараховано 71 509,30 грн. пені за період з 04.12.2014 по 23.06.2015, 132 104,84 грн. інфляційних нарахувань за період з грудня 2014р. по вересень 2015р. та 6449,22 грн. 3% річних за період з 04.12.2014 по 05.11.2015, які є підставними та підлягають до стягнення.

Судова колегія вважає, що посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак, скаржник, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у звязку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 12.01.2016 у справі №903/1195/15 - залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" - залишити без задоволення.

2. Справу №903/1195/15 повернути до господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом XII-1 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.

Суддя Павлюк І. Ю.