ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"07" квітня 2016 р. Справа № 918/163/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М., розглянувши матеріали справи за позовом: ОСОБА_1 підприємства "ЕВРО ПЛЮС"

до відповідача: ОСОБА_1 підприємства "Компанія "ОСОБА_2"

про стягнення заборгованості в сумі 44 733,04 грн.

Представники:

Від позивача: не з'явився.

Від відповідача: не з'явився.

Відводи з підстав, передбачених статтею 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до статті 81-1 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Приватне підприємство "Евро Плюс" звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Компанія "ОСОБА_2" про стягнення 44 733,04 грн. заборгованості, позовні вимоги аргументувавши неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки № 75 від 01 жовтня 2013 року, в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 10 березня 2016 року порушено провадження у справі № 918/163/16, розгляд якої призначено на 24 березня 2016 року.

Ухвалою суду від 24 березня 2016 року розгляд справи було відкладено на 07 квітня 2016 року.

24 березня 2016 року позивачем подано до суду клопотання, згідно з яким позивач просить суд розглядати справу без його участі, за наявними в матеріалах справи доказами, позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про місце дату та час розгляду повідомлений належним чином.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, про місце дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням поштового зв'зяку яке містило відомості про місце дату та час розгляду справи, та яке повернулось до суду з відміткою: "за закінченням терміну зберігання".

Як роз'яснив пленум Вищого господарського суду України у п.п. 3.9.1., 3.9.2. постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка уповноваженого представника відповідача у судове засідання обов'язковою не визнавалася, а відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позов, заперечень та будь-яких доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

01 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 підприємством "Компанія "ОСОБА_2" (покупець, відповідач) та ОСОБА_1 підприємством "Евро Плюс" (постачальник, відповідач) було укладено договір поставки №75 (надалі договір) з протоколом розбіжностей до договору поставки № 75 від 01 жовтня 2013 року та додатком №1 до договору поставки №75 від 01 жовтня 2013 року.

Згідно з предметом вказаного договору постачальник зобов'язується поставляти покупцю товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та своєчасно оплатити його на умовах встановлених даним договором (п. 1.1. договору).

Як передбачено пунктом 1.2. договору, товар по даному договору постачається постачальником покупцю окремими партіями на підставі заявок покупця.

Найменування та кількість кожної партії товару погоджується сторонами в заявках на поставку товару та вказуються в розхідних накладних, які є невід'ємною частиною даного договору.

Так, згідно з наявними в матеріалах справи розхідними накладними № 506 від 06 листопада 2013 року на суму 60 685,16 грн., та № 18 від 13 січня 2014 року на суму 2 951,34 грн. позивач поставив відповідачу згідно договору № 75 від 01 жовтня 2013 року товар на загальну суму 63 636,50 грн.

Пунктом 7.1.2. договору передбачено, що оплата поставленого товару по даному договору здійснюється покупцем постачальнику на умовах передбачених п.п. 7.1.2. договору, а саме по мірі реалізації товару покупцем третім особам. Покупець зобов'язаний до 10 числа кожного місяця надавати постачальнику письмову інформацію у вигляді звіту щодо залишків та об'ємах реалізації товару. Оплата за реалізований товар здійснюється покупцем на протязі 10 календарних днів з моменту надання постачальнику звіту про стан реалізації товару.

09 січня 2014 року відповідач частково розрахувався за поставлений товар в сумі 10 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 285.

В матеріалах справи наявна також накладна про повернення постачальнику товару за номером 1559 від 27 травня 2015 року, згідно з якою відповідач повернув частину товару отриманого за договором № 75 від 01 жовтня 2013 року на загальну суму 8 903,46 коп.

Таким чином, отриманим та неоплаченим відповідачем за договором № 75 від 01 жовтня 2013 року залишився товар на загальну суму 44 733,04 грн., доказів повернення решти товару, чи оплати вказаної заборгованості відповідач суду не надав.

В подальшому позивач неодноразово направляв відповідачу претензії про порушення останнім положень розділу 7 договору № 75 від 01 жовтня 2013 року, щодо надання письмової інформацію у вигляді звіту щодо залишків та об'ємах реалізації товару та оплати поставленого товару.

Проте, відповідач не сплатив заборгованості в сумі 44 733,04 грн., докази повної оплати в матеріалах справи відсутні.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з положеннями статті 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

У відповідності до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями статті 32 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з вимогами статті 34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як визначено статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача за договором підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і останній на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача щодо стягнення з відповідача 44 733,04 грн. основного боргу, у зв'язку з чим даний позов у підлягає задоволенню.

На підставі статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 підприємства "Компанія "ОСОБА_2" (33024, Рівненська область, місто Рівне, вул. Соборна 446, офіс 52, ) на користь ОСОБА_1 підприємства "Евро Плюс" (49066, АДРЕСА_1, ) 44 733 (сорок чотири тисячі сімсот тридцять три) грн. 04 коп. заборгованості, та 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя Качур А.М.