ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.04.16 Справа № 904/1456/16

За позовом Приватного підприємства фірми "ОКТАН", м. Дніпропетровськ

до Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1, м. Дніпропетровськ

про стягнення суми боргу, а також сум нарахованих штрафних санкцій

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: Заславець С.О. - представник за дов. № 4/16 від 01.03.16

від відповідача: ОСОБА_3 - представник за дов. б/н від 25.03.16

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство фірма «ОКТАН» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення основного боргу у розмірі 5040 грн., пені у сумі 908, 64 грн., інфляційних втрат у розмірі 1634, 76 грн. та трьох відсотків річних у сумі 147, 53 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди нежитлового приміщення № 07/05 від 07.05.2014 в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 04.04.2016.

04.04.2016 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив, в якому він просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки відповідач з незалежних від нього обставин не мав змоги з серпня 2014 по вересень 2015 здійснювати орендні платежі. Також, відповідач у відзиві на позов вказав на те, що при розрахунку позивачем інфляційних втрат було допущено помилку, а саме у місяцях, в які мала місце дефляція, позивачем нарахована інфляція.

У судовому засіданні 04.04.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.05.2014 між Приватним підприємством фірмою «ОКТАН» (далі - позивач, орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - відповідач, орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 07/05 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове строкове користування за плату наступне нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1: майданчик під відстій транспортних засобів 20 кв.

Згідно з п. 1.2 договору сума орендної плати за цим договором складає: 360 грн., з урахуванням ПДВ, у місяць. В оренду плату враховані комунальні послуги та експлуатаційні витрати.

Даний договір вступає в силу з моменту його підписання й передачі площадки за актом приймання-передачі та діє до 31.12.2014, включно (п. 1.4 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору орендодавець передає нерухоме майно в оренду у відповідності до п. 1.1 цього договору згідно акту приймання-передачі та схеми розташування об'єкту оренди протягом трьох календарних днів з моменту підписання цього договору.

Згідно з п. 2.2 договору орендар зобов'язаний своєчасно здійснювати орендні платежі, передбачені цим договору.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що орендна плата сплачується орендарем на умовах передплати до 15 числа місяця, в якому надається послуги. Орендна плата за перший місяць здійснюється орендарем протягом п'яти календарних днів з моменту підписання цього договору.

Орендар сплачує орендну плату у безготівковій формі на розрахунковий рахунок орендодавця (п. 3.1.1).

По закінченню місяця, в якому надавались послуги, орендодавець надає орендарю акт звірки взаєморозрахунків (3.1.2).

07.05.2014 на підставі акту прийманн-передачі до договору, позивач передав, а відповідач прийняв наступне майно: майданчик загальною площею 20 кв. м (арк. с. 14).

29.12.2014 сторонами було складено та підписано додаткову угоду № 1 до договору, яким було продовжено строк дії договору до 31 грудня 2015 року (арк. с. 15).

На виконання умов договору, позивач виставив відповідачеві рахунки на оплату орендних платежів та надав йому акти здачі-прийняття робіт за період з серпень 2014 - вересень 2015 на загальну суму 5040 грн. (арк. с. 16-41).

Акти здачі-прийняття робіт за період серпень 2014 року - лютий 2015 року були підписані сторонами та скріплені печатками підприємств. Акти за період березень 2015 року - вересень 2015 року були надіслані для підписання на адресу відповідача, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та поштовим повідомлення про вручення даного цінного листа відповідачеві (арк. с. 18), однак останні відповідачем не підписано, позивачеві повернуті не були.

Відповідач сплату орендних платежів за період серпень 2014 року - вересень 2015 року не здійснив, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 5040 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ст. 762 ЦК України).

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобов'язання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 ЦК України).

Умовами договорів передбачено, що користувач зобов'язується сплачувати рахунки балансоутримувача або організації, що обслуговує будівлі і прибудинкові території, а також за комунальні послуги протягом 7 (семи) днів після їх отримання, але не пізніше 20 числа кожного місяця, отже строк оплати не впливає на отримання відповідачем рахунків, тому є таким, що настав.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду спору у господарському суді відповідачем не заперечено факт оренди нежитлового приміщення за представленими актами здачі-приймання робіт, виставленими рахунками та не надано доказів повної сплати орендних платежів на суму 5040 грн., а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню у повному обсязі у розмірі 5040 грн.

У зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати орендних платежів, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 908, 64 грн. за період з 15.08.2014 по 02.03.2016.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 4.3 договору встановлено, що у випадку порушення строків зі сплати орендних платежів або її частини орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі 0,1 % від суми місячної орендної плати за кожен день прострочення платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування пені, задовольняє дану вимогу частково у розмірі 875, 28 грн., оскільки пеня, нарахована за актами серпень-жовтень 2014 року у розмірі 0,1 % за кожен день прострочення платежу, перевищувала розмір пені за подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Також, за серпень 2015 року позивачем нараховано пеню за період з 15.09.2015 по 02.03.2016, тоді прострочення зобов'язання зі сплати орендного платежу за серпень 2015 року почалось з 15.08.2015 та, з урахуванням положень статті 232 ГК України, повинно було закінчитися 15.02.2016 (тобто правильний період з 15.08.2015 по 15.02.2016), отже, суд, не виходячи за межі заявленого позивачем періоду, здійснив перерахунок пені за серпень 2015 року за період з 15.09.2015 по 15.02.2016.

За порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано три відсотки річних за період з 15.08.2014 по 02.03.2016 у розмір 147, 53 грн. та інфляційні втрати за період серпень 2014 року - січень 2016 року у сумі 1634, 76 грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 (далі - Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 14) індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування трьох відсотків річних, задовольняє дану вимогу повністю у розмірі 147, 53 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат, господарський суд задовольняє дану вимогу частково у сумі 1467, 93 грн., оскільки позивачем при нарахуванні інфляційних втрат не було враховано положення пункту 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14, відповідно до якого індекс інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця помноженої на індекс інфляції з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, а також при розрахунку інфляційних втрат не були враховані місяці, в яких мала місце дефляція, яка призводить до зменшення сукупного індексу інфляції за період.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 1342, 32 грн.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (49112, АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства фірми "ОКТАН" (49112, м. Дніпропетровськ, вул. Космонавта Волкова, буд. 6Д; ідентифікаційний код 21867393) основний боргу у розмірі 5040 грн., пеню у сумі 875, 28, три відсотки річних у розмірі 147, 53 грн., інфляційні втрати у сумі 1467, 93 грн. та 1342, 32 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 11.04.2016

Суддя В.І. Ярошенко