КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Справа№ 910/23193/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача: Бондар Е.А. - за дов.

від відповідача: Перунова Т.Г. - за дов.

Каіра В.В. - за дов.

від третьої особи-1: Тихомиров Р.Л. - за дов.

від третьої особи-2: Цуканова С.Г. - за дов.

від третьої особи-3: Булій Т.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта банк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2015

у справі №910/23193/15 (головуючий суддя Комарова О.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазгруп «Деметра»

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар»;

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лоджистік Сервіс»

про стягнення заборгованості в розмірі 87 338 146,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» (далі, позивач або Банк) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазгруп «Деметра» (далі, відповідач) про стягнення заборгованості за Договором кредитної лінії №НКЛ-2028913 від 09.10.2014 в розмірі 87 338 146,74 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач в порушення умов вказаного кредитного договору своєчасно не виконав зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за його користування, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість за спірним договором в розмірі 87 338 146,74 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (далі, третя особа-1).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 до участі у справі залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача (далі, третя особа-2).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі №910/23193/15 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги Банку є недоведеними та необґрунтованими, оскільки позивач, як первісний кредитор, втратив права вимоги на стягнення заборгованості за договором кредитної лінії №НКЛ-2028913 від 09.10.2014, оскільки такі права були ним відчужені Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» за Договором про відступлення права вимоги від 13.10.2014.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі №910/23193/15 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

За твердженнями скаржника Договір про відступлення права вимоги від 13.10.2014, укладений Банком із Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», є нікчемним з підстав, передбачених пунктами 1-3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зазначене, на думку Банку, підтверджується протоколом засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом №67 від 11.03.2015, та повідомленнями про нікчемність правочинів №7310, №7290, №7291 від 21.08.2015 та №7289 від 20.08.2015.

Як зазначає позивач у апеляційній скарзі, активи Банку у вигляді прав вимоги за договором кредитної лінії №НКЛ-2028913 від 09.10.2014 загальною вартістю 62 817 453,72 грн. та права вимоги за договором іпотеки №НКЛ-2028913/S-1 вартістю 62 202 000,00 грн. передано новому кредитору за ціну 11 264 000,00 грн., що свідчить про те, що ціна відступлення права вимоги, а отже і кошти, отримані Банком, майже в 5 разів менші ніж заборгованість по кредиту, права вимоги за яким відступались до нового кредитора.

Однак, суд першої інстанції, на думку позивача, не застосував під час розгляду справи норми спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та зазначених обставин не врахував, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» у справі №910/23193/15 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2016 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 18.02.2016.

12.02.2016 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що Банком не надано належних та допустимих доказів того, що право вимоги за кредитним договором було відчужене третій особі-1 за ціною, яка є на 20% нижчою від цін на аналогічні майнові права.

18.02.2016 представник третьої особи-1 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду заперечення на апеляційну скаргу, у яких зазначив, що позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню, оскільки право вимоги по кредиту позивачу вже не належить; Договір про відступлення права вимоги від 13.10.2014 укладався між позивачем та третьою особою-1 за взаємної згоди та за відсутності законодавчих заборон на укладення такої угоди, у відповідності до принципу свободи договору; позивач помилково та необґрунтовано ототожнює вартість кредиту та вартість відступленого права вимоги за даним кредитом, оскільки ці поняття є абсолютно різними за своєю правовою природою; твердження Банку щодо придбання третьою особою-1 у позивача права вимоги за кредитним договором, що забезпечений заставою по заниженій ціні є необґрунтованим та безпідставним, оскільки дане право вимоги не можна вважати забезпеченим заставою.

18.02.2016 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про залучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лоджистік Сервіс» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2016 до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Лоджистік Сервіс» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (далі, третя особа-3), розгляд справи відкладено на 10.03.2016.

09.03.2016 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду судову практику по аналогічним справам, яка колегією суддів була оглянута та долучена до матеріалів справи.

09.03.2016 представник третьої особи-3 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення у справі, у яких просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі №910/23193/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» - без задоволення, а також звіт про незалежну оцінку вартості майнових прав (права вимоги) за кредитним договором №НКЛ-2028913 від 09.10.2014 та рецензію на звіт, які колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

10.03.2016 представник третьої особи-2 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення у справі, у яких просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі №910/23193/15 та прийняти нове, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні, призначеному на 10.03.2016, представник позивача подав на підтвердження своєї правової позиції судову практику Вищого господарського суду України та копії постанов правління НБУ №348/ВТ від 12.06.2014 та №560/ВТ від 11.09.2014, які колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 10.03.2016 судом було оголошено перерву до 17.03.2016.

14.03.2016 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії звіту ТОВ «Експертна компанія «ПРОФЕСІОНАЛ» про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Нафгогазгруп «Деметра».

16.03.2016 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду додаткові пояснення, у яких просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі №910/23193/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» - без задоволення.

Представники позивача та відповідача подали у судовому засіданні, призначеному на 17.03.2016, клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2016 продовжено строк вирішення спору у справі, судом оголошено перерву до 29.03.2016, зобов'язано позивача надати суду пояснення з обґрунтуванням поважності причин, які унеможливили подання позивачем звіту про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Нафгогазгруп «Деметра», до суду першої інстанції.

29.03.2016 позивач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення, у яких наголосив на тому, що Звіт ТОВ «Експертна компанія «ПРОФЕСІОНАЛ» про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Нафгогазгруп «Деметра», був складений ТОВ «Експертна компанія «ПРОФЕСІОНАЛ» тільки після винесення рішення судом першої інстанції, а тому не міг бути наданий до Господарського суду міста Києва.

Представники позивача та третьої особи-2 у судових засіданнях просили суд задовольнити апеляційну скаргу Банку, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Представники відповідача та третіх осіб -1, -3 у судових засіданнях заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача, просили залишити оскаржуване рішення суду без змін.

За клопотанням представника позивача, яке подане 18.02.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду, здійснювалось фіксування судових засідань за допомогою звукозаписувального пристрою.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

У відповідності до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як підтверджується матеріалами справи, 09.10.2014 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтогазгруп «Деметра» (позичальник) було укладено Договір кредитної лінії №НКЛ-2028913 (далі, Кредитний договір), відповідно до пункту 1.1. якого кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти, надалі за текстом - «кредит», у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Згідно пункту 1.1.1. Кредитного договору надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами надалі за текстом кожна частина окремо - «транш», а у сукупності - «транші», на умовах визначених цим договором, в межах невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 34 462 000,00 грн. та 1 760 000,00 дол. США зі сплатою плати за користування Кредитом у розмірі: 25% річних за користування кредитом, наданим в гривні, 13% річних за користування кредитом, наданим в доларах США, в порядку, визначеному цим договором, та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 30 жовтня 2014 року.

За умовами пунктів 1.3., 1.3.1. Кредитного договору забезпеченням позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою (іпотекою) вимоги за цим договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори, а саме: договір іпотеки майнового комплексу, що розміщений за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 99, що належить на праві власності ТОВ «Лоджистік Сервіс» (ідентифікаційний код за ЄДРП0У 31306720).

У відповідності до пункту 2.6. Кредитного договору нарахування процентів за користування Кредитом (Траншем) здійснюється у валюті Кредиту щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, за фактичну кількість днів користування кредитом (траншем) в періоді (28-29-30- 31/365) за методом факт/факт. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (траншу). У разі непогашення заборгованості за кредитом у термін, встановлений в пункті 1.1.1. Кредитного договору, останнє нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється наступного робочого дня за датою, вказаною у пунктів 1.1.1. Кредитного договору, як кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом, в подальшому проценти за користування кредитом не нараховуються.

Відповідно до пункту 2.7. Кредитного договору сплата процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті наданого кредиту (траншу) щомісячно, не пізніше 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі на рахунок позивача.

Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за цим договором (пункт 8.3. Кредитного договору).

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов Кредитного договору позивач перерахував відповідачу грошові кошти в розмірі 34 462 000,00 грн. та 1 760 000,00 дол. США, що підтверджується меморіальними ордерами №№ 83604570, 83604501 від 13.10.2014 та виписками по рахунку відповідача за період з 10.08.2014 по 31.08.2015.

Проте, як зазначає позивач в обґрунтування позовних вимог, відповідач в порушення умов Кредитного договору допустив прострочення виконання договірних зобов'язань. Станом на вересень 2015 року у відповідача наявна заборгованість за Договором кредитної лінії № НКЛ-2028913 від 09.10.2014 в розмірі 87 338 146,74 грн., з яких: 34 462 000,00 грн. - заборгованість за простроченим кредитом, 424 873,97 грн. - заборгованість по простроченим процентам, 6 853 689,25 - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 518 346,25 грн. - пеня за несвоєчасне повернення процентів, 84 497,53 грн. - 3% річних від суми простроченого кредиту, 6390,57 грн. - пеня за несвоєчасне повернення процентів, 1 760 000,00 дол. США, що еквівалентно по курсу Національного банку України становить 37 286 376,16 грн. - заборгованість за простроченим кредитом, 11 283,29 дол. США, що еквівалентно по курсу Національного банку України становить 239 041,47 грн. - заборгованість за простроченими процентами, 7 415 391,83 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 47 539,71 грн. - пеня за несвоєчасне повернення процентів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог Банку з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 Цивільного кодексу України).

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 516 Цивільного кодексу України).

Отже, відступлення права вимоги є правочином, на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права та сплачує вартість відступленого права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 13.10.2014 між позивачем (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» (новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги (далі, Договір; том 1, а.с. 124-126), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., за реєстровим №1820, відповідно до пункту 1.1. якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги належного виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазгруп «Деметра» (боржник) за договором кредитної лінії №НКЛ - 2028913 від 09 жовтня 2014 року, надалі - «основний договір», а саме право вимоги по поверненню заборгованості за кредитом в розмірі 34 462 000,00 грн. та 1 760 000,00 дол. США, що станом на дату укладання цього договору відповідно до офіційного обмінного курсу НБУ гривні відносно долару США становить 22 792 000,00 грн.

Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за основним договором на день укладання цього договору складає 34 462 000,00 грн. та 1 760 000,00 дол. США, що станом на дату укладання цього договору відповідно до офіційного обмінного курсу НБУ гривні відносно долару США становить 22 792 000,00 грн.

За умовами пункту 1.1.1.1. Договору, разом з правом вимоги виконання зобов'язань, що передається за цим договором, до нового кредитора переходять права, за договором, що забезпечує виконання зобов'язання, а саме: права іпотекодержателя, що виникають з іпотечного договору № НКЛ-2028913/S-1 від 09 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., зареєстрованого в реєстрі за №1810, укладеного між первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лоджистік Сервіс».

Відповідно до пункту 1.2. Договору про відступлення права вимоги, первісний кредитор зобов'язується передати новому кредитору, а новий кредитор прийняти та оплатити на умовах цього договору всі права вимоги та інші права, які належать первісному кредитору.

В пункті 1.3. Договору про відступлення права вимоги сторони погодили, що про перехід права вимоги за основним договором, а також прав, що виникають з договору, укладеного в забезпечення виконання боржником зобов'язань за основним договором, сторони підписують Акт приймання передачі прав вимоги (надалі - Акт), де зазначають суму вимог, які виникли і нараховані за основним договором станом на 30 грудня 2014 року.

Сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за основним договором, що підлягає сплаті новим кредитором на користь первісного кредитора становить 11 264 000,00 грн. без ПДВ. Сторони домовились, що новий кредитор зобов'язаний сплатити на користь первісного кредитора 11 264 000,00 грн. без ПДВ. не пізніше 13 жовтня 2014 року (пункти 1.4., 1.5. Договору).

Договором від 30.12.2014 про внесення змін та доповнень до договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 (том 1, а.с. 123) сторони внесли зміни до тексту договору та виклали пункт 1.1.1. статті 1 «Предмет договору» Договору в наступній редакції: «Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазгруп «Деметра» (надалі - «Боржник») за договором кредитної лінії №НКЛ-2028913 від 09 жовтня 2014 року, надалі - «основний договір», а саме право вимоги по поверненню заборгованості за кредитом в розмірі 34 462 000,00 грн. та 1 760 000,00 дол. США, що станом на дату укладання цього договору відповідно до офіційного обмінного курсу НБУ гривні відносно долару США становить 27 752 658,56 грн.; поверненню заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 424 873,97 грн. та 11 283,29 дол. США, що станом на дату укладання цього договору відповідно до офіційного обмінного курсу НБУ гривні відносно долару США становить 177 921,19 грн. Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за основним договором на день укладання цього договору складає 34 886 873,97 грн. та 1 771 283,29 дол. США, що станом на дату укладання цього договору відповідно до офіційного обмінного курсу НБУ гривні відносно долару США становить 27 930 579,75 грн.».

Договір про відступлення права вимоги підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками підприємств, містить всі необхідні істотні умови, передбачені законом: предмет, строки та порядок виконання зобов'язань, порядок розрахунків та підстави заміни кредитора у зобов'язанні, обсяг прав, що переходять новому кредитору, що узгоджується з вимогами Цивільного кодексу України.

На виконання умов пунктів 1.4., 1.5. Договору про відступлення права вимоги, у відповідності до платіжного доручення №7 від 13.10.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» (новий кредитор) сплатило на користь позивача (первісний кредитор) 11 264 000,00 грн.

На підставі Акту приймання-передачі від 30.12.2014 первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв оригінали документів, а саме: договір кредитної лінії №НКЛ-2028913 від 09.10.2014 та оригінал іпотечного договору №НКЛ-2028913/S-1 від 09 жовтня 2014 року.

Таким чином, за твердженнями відповідача та третіх осіб -1, -3, починаючи з 30.12.2014 право вимоги за кредитним договором №НКЛ-2028913 від 09 жовтня 2014 року перейшло від ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» на підставі зазначеного Договору про відступлення права вимоги, що свідчить про відсутність у позивача права вимоги про стягнення боргу за вказаним кредитним договором з відповідача.

Водночас, заперечуючи вказану обставину, Банк зазначає, що Договір про відступлення права вимоги від 13.10.2014 є нікчемним з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 3 статті 38 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому право вимоги до відповідача належить саме Банку.

Згідно пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009, якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк», яким введено тимчасову адміністрацію позивача з 03.03.2015.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №71 від 08.04.2015 строк дії тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк» визначено до 02.09.2015.

В подальшому, рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №147 від 03.08.2015 строк дії тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк» продовжено до 02.10.2015.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» №328 від 02.10.2015 на підставі постанови правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» №181 від 02.10.2015 розпочато процедуру ліквідації позивача з 05.10.2015.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Пунктом 8 частини 2 статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що на виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку (пункт 17 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

За змістом частини 1 статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду.

З дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення (частина 1 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За змістом частини 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з таких підстав:

- банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (пункт 1 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»);

- банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим (пункт 2 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»);

- банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору (пункт 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Таким чином, Уповноважена особа наділена правом перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних.

Разом з тим, за змістом наведених норм, дане право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину, тобто самого по собі твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно у даному випадку нівелюється протилежним твердженням іншої сторони про дійсність правочину.

Як встановлено частиною 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині 2 статті 38 названого Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Наведені вимоги щодо повноважень Уповноваженої особи Фонду відображено і в Положенні про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2 (далі, Положення).

Так, у пункті 1.20. Положення визначено, що Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію направляє письмове повідомлення про нікчемність правочину (у тому числі договору) контрагенту за таким правочином (у тому числі договором) із посиланням на відповідну норму закону, у якій зазначені підстави нікчемності. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, визначених у пункті 1.18 цієї глави, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Як зазначає позивач, відповідно до протоколу засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом №67, від 11.03.2015 №43 (том 1, а.с. 105-107), затвердженого Уповноваженою особою Фонду, Договір про відступлення права вимоги від 13.10.2014 є нікчемним в силу статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме пунктів, 1, 2, 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з огляду на те, що активи банку у вигляді прав вимоги за договором кредитної лінії № НКЛ-2028913 від 09.10.2014 року загальною вартістю 62 817 453,72 грн. та права вимоги за іпотечним договором № НКЛ-2028913/S-1 від 09 жовтня 2014 року вартістю 62 202 000,00 грн. (з ПДВ) передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» (новому кредитору) за ціною 11 264 000,00 грн., яка майже в 5 разів менша, ніж заборгованість по кредиту, права вимоги за якими відступались на користь нового кредитора. Таким чином, Банк, уклавши Договір відступлення права вимоги, здійснив відчуження майна (майнових прав), за ціною, нижчою від звичайної (сума оплати на 82% відрізняється від вартості майнових прав), що зазначено у пункті 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину. Разом з тим, позивач зазначив, що уклавши договір на описаних умовах, Банк відмовився від власних майнових прав до позичальника та іпотекодавця, що зазначено у пункті 1 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину та до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання щодо відступлення прав вимоги за кредитним договором без зустрічного отримання коштів у відповідній сумі, що також стало однією із підстав його неплатоспроможності та неможливості виконання грошових зобов'язань перед кредиторами, що зазначено у пункті 2 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину.

25.08.2015 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» були направлені відповідачу, приватному нотаріусу Заєць І.О., ТОВ «Лоджистік Сервіс» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» повідомлення №№ 7310, 7291, 7290 від 21.08.2015 та № 7289 від 20.08.2015 про нікчемність договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., за реєстровим № 1820 на підставі пунктів 1, 2, 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому, колегія суддів зазначає, що у відповідності до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 25.08.2015 (дата направлення повідомлення про нікчемність договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014) адресою місцезнаходження відповідача є: 03040, м. Київ, вул. Стельмаха, 6А, офіс 1, втім позивач направив відповідачу повідомлення про нікчемність договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 року за іншою адресою: 01013, м. Київ, вул. Промислова, 4/7, офіс 35, що підтверджується описом вкладення у цінний лист, копія якого міститься в матеріалах справи (том 1, а.с. 114).

Також, у відповідності до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 25.08.2015 (на дату направлення повідомлення про нікчемність договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014) адресою місцезнаходження третьої особи-1 є: 01015, м. Київ, вул. Старонаводницька, 13А, секція Е, офіс 42, втім позивач направив третій особі-1 повідомлення про нікчемність договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 за іншою адресою: 01024, м. Київ, вул. Шовковична, 46/48, що підтверджується описом вкладення у цінний лист (том 1, а.с. 114).

Отже, направлення відповідачу та третій особі-1 повідомлення про нікчемність договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 за неналежними останнім адресами свідчить про неналежне повідомлення відповідача та третьої особи-1 про нікчемність договору про відступлення права вимоги, що суперечить положенням пункту 1.20 Положення № 3 «Дії Фонду щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку протягом тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку», затвердженому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2.

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи позивача з приводу нікчемності Договору про відступлення права вимоги, враховуючи наступне.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1-2 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Колегія суддів зазначає, що за змістом частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на яку посилається позивач, нікчемність правочинів, перевірку яких здійснює уповноважена особа Фонду, ставиться в залежність від звичайної вартості товарів, та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами у договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20%.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У пункті 2.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11 визначено, що звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачуються за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні. Доведення рівня таких цін покладається на особу, яка заявила вимогу про відшкодування вартості майна.

Поняття звичайних цін наведено у пункту 14.1.71. статті 14 Податкового кодексу, відповідно до якого звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Об'єктом відчуження за Договором відступлення права вимоги є безпосередньо право вимоги.

Виходячи з вищенаведених правових норм, звичайною ціною на такий актив банку, як право вимоги за кредитним договором є ціна, яка склалась на ринку подібних операцій у відповідний час у конкретному регіоні.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ціна, погоджена сторонами договору про відступлення права вимоги, не відповідає рівню звичайних цін на подібні права вимоги, які діяли станом на дату укладання цього договору.

Таким чином, «звичайною» у даному випадку є ціна, яка погоджена сторонами Договору про відступлення права вимоги.

Водночас, колегія суддів наголошує, що «розмір вимоги» та «вартість права вимоги» по своїй суті є різними поняттями. Так, вартість права вимоги - це сума грошових коштів, яка є платою за відступлене (передане новому кредитору) право вимоги, розмір якого, як того вимагає чинне законодавство, було визначено за домовленістю позивача та третьої особи у сумі 11 264 000,00 грн. під час укладення Договору про відступлення права вимоги за кредитним договором. А розмір вимоги - це сума боргу, сплати якої на свою користь має право вимагати третя особа (як новий кредитор за спірним договором) від боржника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 23.03.2015 у справі №922/3016/14.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд наголошує на тому, що позивач безпідставно прирівняв вартість права вимоги до розміру безпосередньо вимоги до боржника, і визначив вартість права вимоги в розмірі прав вимоги за договором кредитної лінії № НКЛ-2028913 від 09.10.2014 загальною вартістю 62 817 453,72 грн. та права вимоги за іпотечним договором № НКЛ-2028913/S-1 від 09.10.2014 вартістю 62 202 000,00 грн.

Крім того, відповідно до п. 2.2. гл. 2 Положення про порядок формування та використання банками резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 25.01.2012 року № 23, банк самостійно встановлює порядок визначення показника ризику активу в межах діапазонів, визначених для відповідних категорій якості активів, у тому числі з урахуванням кредитної історії боржника, а також іншої інформації, що забезпечує об'єктивну оцінку подій та обставин, які можуть свідчити про наявність ризиків погашення боргу боржником із перевищенням строків, передбачених умовами договору, або невиконанням договірних умов.

За умовами пункту 4.13. Положення про порядок формування та використання банками резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, банк під час розрахунку резерву не враховує вартість забезпечення за кредитною операцією, якщо щодо заставодавця (боржника/майнового поручителя) порушено справу про банкрутство або його визнано банкрутом у встановленому законодавством України порядку.

Так, третя особа-1 зазначає, що при укладені договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 було враховано те, що ухвалою Господарського суду міста Києва 07.07.2014 (суддя Омельченко Л.В.) у справі № 910/11903/14 було порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Лоджистік Сервіс», як майнового поручителя за зобов'язаннями відповідача, що випливають з договору кредитної лінії №НКЛ-2028913 від 09.10.2014.

За таких обставин, твердження позивача щодо придбання третьою особою-1 права вимоги за кредитним договором по заниженій ціні є необґрунтованим та безпідставним, оскільки дане право вимоги не можна вважати забезпеченим заставою з підстав того, що для оцінки ризиків та резервів даний кредит класифікується як такий, що не забезпечений заставою, що, на думку третьої особи-1, вплинуло на вартість відступленого права.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції позивач доповнив свої мотиви визнання нікчемним Договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014 посиланням на Звіт про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги за кредитними договорами №НКЛ-2028913 (далі, Звіт), згідно якого ринкова вартість прав грошової вимоги по кредитним договорам ПАТ «Дельта Банк» станом на 13.10.2014 становить 51 392 414,00 грн.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що вказаний Звіт було складено, як зазначає сам позивач у поясненнях від 29.03.2016, вже після прийняття рішення судом першої інстанції, тобто, як на момент укладення спірного Договору про відступлення права вимоги, так і станом на дату прийняття Уповноваженою особою Фонду рішення про визнання нікчемним договору з підстав, передбачених пунктами 1-3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», його не існувало, а тому викладені у ньому обставини не оцінювались Уповноваженою особою Фонду як підстави для визнання Договору про відступлення права вимоги нікчемним, у зв'язку з чим посилання на нього позивача є недоцільним. Крім того, як вбачається із наданого позивачем Звіту, метою проведеної оцінки було визначення ринкової вартості об'єкту для прийняття виключно управлінських рішень.

Також, колегія суддів наголошує на тому, що операція за спірним договором не підпадає під жодний з випадків, визначений частиною 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», за яких проведення оцінки майна є обов'язковим.

Отже, посилання позивача на те, що Банк, уклавши Договір відступлення права вимоги, здійснив відчуження майна (майнових прав), за ціною, нижчою від звичайної (сума оплати на 82% відрізняється від вартості майнових прав), що зазначено у пункті 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину, є безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи.

Вищезазначеним також спростовується посилання позивача на те, що Банк відмовився від власних майнових вимог та, відповідно, наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для визнання нікчемним договору.

Посилання позивача на пункт 2 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким передбачено, що договір неплатоспроможного банку є нікчемним у випадку, якщо банк до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим є також необґрунтованими, оскільки жодних зобов'язань за спірним Договором, крім передачі оригіналів документів, Банк на себе не взяв, статусу боржника не набув. Крім того, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що результатом укладеного Договору стала неможливість виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами чи що укладення саме цього Договору призвело його до неплатоспроможності.

У судовому засіданні 10.03.2016 Банк надав суду копію Постанови Правління Національного банку України від 11.09.2014 «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» шляхом призначення куратора». Здійснивши оцінку вказаної постанови, колегія суддів зазначає, що її зміст не стосується спірних правовідносин у справі, оскільки у даній постанові НБУ встановлено лише заборону для Банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки та не встановлено жодних обмежень чи заборон щодо укладання договорів про відступлення права вимоги.

Враховуючи вищевикладене, Договір про відступлення права вимоги від 13.10.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., за реєстровим №1820 укладався між позивачем та третьою особою-1 за взаємною згодою та за відсутності законодавчих заборон на укладення такого правочину, у відповідності до принципу свободи договору.

Таким чином, Договір про відступлення права вимоги від 13.10.2014 відповідає вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, встановленим для такого виду правочинів, а обставини, які згідно з пунктами 1-3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою до визнання договорів нікчемними, відсутні.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції, досліджуючи обставини нікчемності правочину, вийшов за межі позовних вимог, оскільки предметом спору у даній справі є виключно встановлення факту невиконання або неналежного виконання відповідачем умов прийнятого на себе зобов'язання згідно Договору кредитної лінії №НКЛ-2028913 від 09.10.2014, є безпідставними, адже встановлення факту чинності Договору про відступлення права вимоги від 13.10.2014, який у даному випадку заперечувався Банком, безпосередньо впливає на наявність чи відсутність у позивача права вимоги про стягнення боргу за вказаним кредитним договором та, відповідно, підстав для задоволення або відмови у задоволенні позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, з огляду на те, що позивач, як первісний кредитор, втратив права вимоги на стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № НКЛ-2028913 від 09.10.2014, оскільки такі права були ним відчужені іншій особі за Договором про відступлення права вимоги від 13.10.2014.

Таким чином, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі №910/23193/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі №910/23193/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/23193/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх