ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р. Справа № 922/105/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Терещенко О.І. , суддя Шепітько І.І.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №16/11 від 16.11.2015 року);

відповідача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 07.09.2015 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№664Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2016р. у справі №922/105/16,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроюніонтрейд", м. Мелітополь, Запорізька область,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маїс-Агро", м. Харків,

про стягнення 170000,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроюніонтрейд", м. Мелітополь звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маїс-Агро", м. Харків, в якому просить суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 05.02.2016 року) стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 170 000,00грн., а також покласти на відповідача судові витрати, які складаються з витрат, пов'язаних з оплатою юридичних послуг та витрат, що пов'язані з явкою представника позивача до суду, та судового збору в сумі 2550,00грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.02.2016р. у справі №922/105/16 (суддя Лавренюк Т.А.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Маїс-Агро" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроюніонтрейд - 170 000,00грн. безпідставно набутих коштів, 3 107,28грн. судових витрат.

Відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2016р. у справі №922/105/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.03.2016 року апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 28.03.2016 року.

Ухвалою суду від 28.03.2016 року задоволено клопотання позивача та відповідача про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 11.04.2016 року.

11.04.2016 року позивач надав клопотання (вх.№3869), в якому просить задовольнити апеляційну скаргу відповідача. Зазначає, що станом на 08.04.2016 року ТОВ "Маїс-Агро" повністю погасило заборгованість перед позивачем, та ТОВ "Агроюніонтрейд" претензій до відповідача не має.

В судовому засіданні 11.04.2016 року представники позивача та відповідача підтримують апеляційну скаргу відповідача та просять її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача та відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.08.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроюніонтрейд" (позивач), Товариством з обмеженою відповідальністю "Маїс-Агро" (відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейдінг-Юг" (боржник) укладено договір поруки (далі договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язався перед відповідачем за виконання обов'язку Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейдінг-Юг" щодо виконання зобов'язання за договором поставки № 07-03/13 від 15.03.2013р. (основний договір), укладеного між відповідачем та боржником, в повному розмірі, але не більше ніж 400 000,00грн.

За умовами п.1.2 договору у випадку порушення боржником обов'язку за основним договором, позивач та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору поруки від 12.08.2014р. він перерахував на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 170 000,00грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 27 від 19.08.2014р. на суму 40 000,00грн., № 42 від 21.08.2014р. на суму 100 000,00грн., № 8 від 14.11.2014р. на суму 30 000,00грн., наявними у матеріалах справи.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.2015р. у справі № 922/4825/14 договір поруки від 12.08.2014р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроюніонтрейд", Товариством з обмеженою відповідальністю "Маїс-Агро" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейдінг-Юг" визнано недійсним на підставі ст.215 Цивільного кодексу України. Цією ж постановою суд встановив факт перерахування позивачем на користь відповідача коштів, в рахунок виконання зобов'язань за цим договором поруки, на загальну суму 170000,00грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд зазначив, відповідач не надав суду доказів на підтвердження повернення ним позивачу коштів у розмірі 170 000,00грн., що були отримані відповідачем за договором поруки від 12.08.2014р., який в подальшому був визнаний судом недійсним, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За приписами ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Як зазначав позивач в суді першої інстанції, після визнання судом договору поруки від 12.08.2014р. недійсним, він неодноразово звертався на адресу відповідача з вимогами повернути грошові кошти в розмірі 170 000,00грн., перераховані відповідачу на виконання умов спірного договору поруки, які залишені останнім без відповіді та задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За приписами п.1 ч.3 ст.1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного за недійсним правочином.

Доводи апелянта, про те, що у платіжних дорученнях від 21.08.2014 року та від 19.08.2014 року на загальну суму 140000,00 грн. в графі «призначення платежу» вказано «оплата за насіння кукурудзи ЗУМ 1093….», а за договором поруки б/н від 12.08.2014 року, колегія суддів вважає безпідставними.

В матеріалах справи наявний Акт до договору поруки від 31.08.2014 року, укладений між ТОВ "Агроюніонтрейд" (поручитель), ТОВ "Маїс-Агро" (кредитор) та ТОВ "Трейдінг-Юг" в якому зазначено, що поручитель повністю(частково) виконав зобовязання перед Кредитором за Боржника, а саме сплатив 140 000 грн. (сто сорок тисяч грн. оплата заборгованості по індексації (різниця курсу валют на день поставки та день оплати), 0.00 погашення основного боргу.) (а.с.15).

Дана обставина встановлена при розгляді справи №922/4825/14, рішення господарського суду Харківської області від 27.01.2015 року, залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.2015 року.

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, місцевий суд дійшов правомірного висновку, що з моменту визнання судом договору поруки недійсним, всі кошти, що були отримані відповідачем від позивача в рахунок виконання умов цього договору, набули статусу безпідставно отриманих та у відповідача виник обовязок повернути ці кошти.

Враховуючи викладене, та той факт, що на момент винесення рішення судом першої інстанції доказів повернення відповідачем позивачу коштів у розмірі 170000,00грн. сторонами надано не було, тож рішення суду першої інстанції щодо стягнення з ТОВ "Маїс-Агро" на користь ТОВ "Агроюніонтрейд" 170 000,00грн. безпідставно набутих коштів є законним та обґрунтованим.

Разом з тим, в судовому засіданні представниками сторін не заперечується факт, що вказана заборгованість існувала та станом на момент розгляду апеляційної скарги вона погашена повністю.

Щодо тверджень відповідача про застосування Закону України «Про адвокатуру», який втратив свою чинність, колегія суддів зазначає наступне.

Місцевим судом зроблено посилання на статтю 48 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частини 3 якої - витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції лише процитовано відповідну статтю Господарського процесуального кодексу України, зміни до якої, у звязку з втратою чинності ЗУ «Про адвокатуру» та набранням чинності новим Законом «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», внесені не були.

Відповідно до п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не надав договір про надання юридичних послуг від 04.01.2016р. укладений між позивачем та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, який згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зареєстрований як фізична особа-підприємець та доказів того, що дана особа є адвокатом позивач суду не надав.

Таким чином суд правомірно відмовив у задоволенні вимоги позивача про відсутність підстав для покладення на відповідача витрат, понесених позивачем за договором про надання юридичних послуг від 04.01.2016р.

Посилання суду на статтю ст.2 Закону України Про адвокатуру не вплинуло на правильність висновків суду щодо відмови в задоволенні даної вимоги позивача.

Разом з тим, правомірним є висновок суду щодо покладення на відповідача витрат в розмірі 557,28грн. на придбання проїзних квитків, понесених позивачем у зв'язку із забезпеченням явки свого повноважного представника в судові засідання господарського суду, оскільки дана вимога є обґрунтованою та підтвердженою належними доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність та обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

За таких обставин колегія суддів вважає, що твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, а господарським судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, у звязку з чим підстав для скасування рішення та задоволення апеляційної скарги відповідача колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.02.2016р. у справі №922/105/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 13.04.2016 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Шепітько І.І.