КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2016 р. Справа№ 910/28506/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Птуха Є.Л.

від відповідача - Гаркавенко С.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ побуту» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ побуту»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» в особі СВП «Енергозбуд» Публічного акціонерного товариства

про зобов`язання вчинити дії,-

Постанову прийнято 07.04.2016 у зв`язку з оголошенням перерви в судовому засіданні 24.03.2016 відповідно до ст. 77 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «Світ побуту» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «Київенерго» про зобов`язання здійснити перерахунок по договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2016 в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення прийнято з порушення норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 12.01.2016 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи, апеляційна скарга була передана для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В, Буравльов С.І.

Ухвалою суду від 29.01.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 25.02.2016.

Ухвалою суду від 25.02.2016 розгляд скарги був відкладений до 24.03.2016 відповідно до ст. 77 ГПК України.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача та представник відповідача в судове засідання на вказану дату з`явилися та дали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

01.10.2004 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" в особі структурного відокремленого підрозділу "Енергозбут Київенерго", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Київенерго" в особі структурного відокремленого підрозділу "Енергозбут" Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (постчальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Світ побуту" (споживач) був укладений договір №240356 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

За умовами договору постачальник зобов'язався виробити та поставити теплову енергію споживачеві для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених у цьому договорі.

Згідно із п. 2.1 договору, при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що необумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії.

Пунктом 4.1 договору сторони визначили, що цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2004, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Додатком 2 до договору передбачено, що розрахунки за теплову енергію проводяться згідно з тарифами, встановленими відповідачу Управлінням цінової політики КМДА, затвердженими розпорядженнями КМДА, сторонами було погоджено, що з моменту початку дії договору застосовується тариф, що встановлений розпорядженням КМДА № 1245 від 20.06.2002.

Позивач, звертаючись із позовом до суду, зазначає, що відповідачем за період з 01.12.2006 до 01.01.2011 було здійснено нарахування по оплаті за постачання теплової енергії у гарячій воді за розпорядженням КМДА, які в подальшому були скасовані, або визнані незаконними, а тому просить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок за договором № 240356 за період з 01.12.2006 по 01.01.2011 за тарифами, визначеними розпорядженням КМДА № 1245 від 20.06.2002.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, зазначає, що у нього відсутні правові підстави здійснювати перерахунок вартості теплової енергії з 01.12.2006 по 01.01.2011 з огляду на те, що розпорядження КМДА № 1245 від 20.06.2002 було скасовано розпорядженням КМДА від 18.04.2008 № 578, яке зареєстроване в Головному управлінні юстиції у м. Києві 15.05.2008 за № 12/778.

Крім того, відповідач зазначив проте, що рішеннями Господарського суду міста Києва були задоволені позовні вимоги ПАТ «Київенерго» про стягнення з позивача заборгованості за постачання теплової енергії у гарячій воді в тому числі за спірний період по даній справі, і такі рішення суду частково (в частині основного боргу) ТОВ «Світ побуту» були виконані.

Частина 1 ст. 275 Господарського кодексу України визначає, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Як визначено частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України зазначено, що кожна сторона повинна вжити заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що проводиться за фактично відпущену енергію.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до наявних в матеріалах справи актів приймання-передавання товарної продукції за договором, які підписані між сторонами за спірний період, а також, облікових карток, вбачається, що нарахування вартості теплової енергії було здійснено за тарифами, встановленими розпорядженнями КМДА № 643 від 30.05.2007, № 520 від 29.04.2009, № 981 від 31.08.2009, № 1192 від 15.10.2009, № 1333 від 30.11.2009, № 392 від 31.05.2010.

Вказане не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції.

В той же час, як підтверджується наявними в справі доказами, постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 10.12.2010, яка залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.06.2014 та постановою Верховного суду України від 08.12.2014 розпорядження КМДА № 1332, 1333, 1335, 191, 392 визнані незаконними та нечинними з моменту їх прийняття.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року у справі 761/8760/14-а (провадження №2-а/761/220/2014), що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 15.01.2015 року, ухвалою Вищого адміністративного суду від 11.02.2015 (провадження № К800/5220/15) скасовано з моменту прийняття розпорядження КМДА від 30 травня 2009 року № 643

Також, розпорядження КМДА № 520 від 29.04.2009 втратило чинність згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 15 жовтня 2009 року № 1192 та визнано незаконним і нечинним з моменту прийняття, згідно з постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2009 року.

Розпорядження КМДА № 981 від 31.08.2009 року втратило чинність згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 15 жовтня 2009 року № 1192, яке втратило чинність з 1 січня 2010 року згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 30 листопада 2009 року N 1333.

Позивач, звертаючись із позовом до суду та оскаржуючи постановлене рішення суду першої інстанції просить здійснити перерахунок по договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 240356 від 01.10.2004 за період з 01.12.2006 - 01.01.2011 на загальну суму 754420,55 грн. та зазначає, що розрахунок між сторонами у спірний період повинен проводитись згідно розпорядження КМДА від 20.06.2002 № 1245.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією представника позивача, зазначає, що вона є необґрунтованою, зважаючи на наступне.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

В свою чергу, тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Частиною 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" встановлено обов'язок споживача щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з частинами 1 - 6 ст. 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством. Тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи повинні враховувати собівартість теплової енергії і забезпечувати рентабельність суб'єкта господарювання. Рентабельність визначається органом, уповноваженим встановлювати тарифи. Встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається.

За змістом ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

Згідно з ч. 2 ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до положень укладеного між сторонами договору, при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, Правилами користування тепловою енергією, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1245 від 20.06.2002 було встановлено тариф на виробництво теплової енергії основними теплопостачальними підприємствами міста Києва, зокрема, для Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" у розмірі 54,42 грн. без ПДВ для житлово-експлуатаційних організацій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2002р. №273 внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996р. №1548 "Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)" згідно з якими повноваження Київської міської державної адміністрації щодо встановлення тарифів на теплову енергію та послуги з водопостачання і водовідведення виключені.

В той же час, розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 578 від 18.04.2008 "Про визнання такими, що втратили чинність, окремих розпоряджень Київської міської державної адміністрації" визнано таким, що втратило чинність розпорядження від 20.06.2002 № 1245 "Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення", зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за № 46/429.

Зміна тарифів не є зміною умов договору, оскільки відповідно до п.п. 1, 12 додатку 3 до договору сторони домовились між собою, що у правовідносинах, що виникли між ними, вони керуються тарифами, встановленими постачальнику (відповідачу) Управлінням цінової політики Київської міської державної адміністрації, затвердженими розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, можливі зміни тарифів в період дії договору, а отже, ані позивач, ані відповідач не мають впливу на визначення чи зміну тарифів та не можуть домовитись про застосування інших тарифів, а ніж ті, що встановлювала Київська міська державна адміністрація, а відповідач застосовував їх у спірному періоді, оскільки на момент застосування таких тарифів ці розпорядження були чинними.

Крім того, як вбачається з тексту договору № 240356 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.10.2004, жодним його пунктом та чинним законодавством України не передбачено обов'язку відповідача здійснювати перерахунки вартості теплової енергії у зв'язку з визнанням нечинними розпоряджень КМДА, що застосовувалися у спірний період.

Отже, зважаючи на викладене, позивачем по справі не надано будь-якого правового обґрунтування таких вимог, яке б надавало підстави для висновку про порушення відповідачем законодавчих приписів та/або зобов'язань за договором в період з 01.12.2006 по 01.01.2011, що, в свою чергу призвело до порушення прав або охоронюваних інтересів позивача, які б підлягали судовому захистові саме у такий обраний ним спосіб.

До того ж колегія зазначає, що Господарським судом м. Києва ухвалено низку рішень щодо стягнення з позивача заборгованості за поставлену теплову енергію відповідно до договору, у тому числі стосовно періоду, за яким позивачем заявлено вимогу про відновлення становище, яке існувало до порушення права, а саме від 15.01.2014 № 37/331 та 09.07.2012 № 5011-37/6265-2012, які, відповідно до даних відповідача, в частині основного боргу виконані в повному обсязі.

Позивач, звертаючись із даними позовом до суду фактично намагається переглянути факти та обставини, що були встановлені вище вказаними рішеннями Господарського суду міста Києва, що, в свою чергу, є порушенням юридичної визначеності.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що нарахування відповідачем до сплати вартості поставленої теплової енергії на підставі договору підтверджується судовими рішення і станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1245 від 20.06.2002 є таким, що втратило чинність.

Відповідно до частини першої статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Пунктами 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" роз'яснено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Світ побуту» в задоволені позовних вимог а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ побуту» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ побуту» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ побуту» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 12.01.2016 у справі № 910/28506/15- без змін.

Матеріали справи № 910/28506/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко