РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2016 року Справа № 918/1392/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

за участю представників сторін: ОСОБА_1

від позивача - ОСОБА_2Ю, довіреність № 1 від 07.12.15р.

ОСОБА_3 довіреність №2 від 07.12.15 р.

від відповідача - ОСОБА_4, № б/н від 25.11.15р.

розглянувши апеляційну скаргу позивача на рішення господарського суду Рівненської області від 20.01.16 р. у справі № 918/1392/15 (суддя Романюк Р.В.)

за позовом Фермерського господарства "АКО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера ЛТД"

про визнання пунктів договору купівлі-продажу №12156 від 22.05.2013 р. недійсними

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "АКО" (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Рівненської області з позовною заявою (а.с. 2-9) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера" (надалі відповідач 1) та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера ЛТД" (надалі відповідач 2) про визнання недійсними п.п. 4.2, 4.7, 4.8, 7.2, 7.3 Договору купівлі-продажу № 12156 від 22.05.2013 року

Рішенням господарського суду Рівненської області від 20.01.16 р. (а.с. 140-143) в позові відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що сторони укладаючи оспорюваний правочин виходили з принципів вільного волевиявлення, а дії сторін в частині передачі-отримання обумовленого Договором товару свідчать, що спрямований він на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним.

Посилання позивача на те, що оспорюваний правочин укладено на вкрай невигідних умовах для покупця (позивача у справі) та з порушенням волі останнього, також не знайшли свого підтвердження, оскільки останнім не доведено у встановленому порядку, що за відсутності певних обставин правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 149-153) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 20.01.16 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що вартість тари, доставки не містять імпортної складової вартості товару, та мають національне походження.

Скаржник стверджує, що зміст п. 4.2 Договору суперечить п. 4.3 Договору від 22.05.13 р., п.п. 14.1.245 п. 14 ст. 14 ПК України, ст.. 536, ч. 5ст. 694 ЦК України, а тому є підставою для визнання недійсним.

Позивач звертає увагу на те, що п. 7.3 Договору передбачає розмір плати за товарним кредитом 350% річних внаслідок прострочення оплати більш ніж на 10 днів, обрана міра відповідальності суперечить вимогам розумності та інтересам держави.

Обгрунтовуючи свої вимоги, апелянт посилається на порушення господарським судом Рівненської області норм матеріального та процесуального права.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, а також його повноважний представник в судовому засіданні, проти апеляційної скарги заперечив, оскільки вважає, що посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими.

Зокрема, зазначив, що нарахування процентів за користування товарним кредитом на проіндексовану суму вартості товару (боргу) у гривні у спосіб, передбачений п. 4.7 або п. 4.8 Договору є правомірним, як з позиції Договору, так і норм чинного законодавства.

З боку позивача відбулось схвалення Договору, яке свідчить про відсутність факту порушення його прав, як сторони Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв»язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзиви на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи 22 травня 2013 року між ТОВ "Агросфера" (далі продавець) та ФГ "АКО" (далі покупець) укладено Договір купівлі продажу № 12156 (далі - Договір), за умовами якого продавець зобовязується передати, а покупець зобовязується прийняти та сплатити вартість Засобів ОСОБА_5, Мікродобрив іменованих в подальшому Товар, відповідно до умов даного Договору (додаткових угод та специфікацій до нього).

Конкретний вид товару, його асортимент, кількість, ціна, строк поставки та умови оплати товару наведені в Специфікаціях до даного Договору. Специфікації є невід'ємною частиною даного Договору. Ціна товару встановлена по домовленості сторін, а сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті - Долар США. Оплата вартості товару (виконання зобов'язання) підлягає у гривні, згідно розділу 4 цього Договору (п.3.1. Договору).

Відповідно до п. 3.2 Договору, загальна сума Договору складається із суми вартості товару по всіх специфікаціях, підписаних в рамках цього договору, які є його невід'ємною частиною, з урахуванням зміни ціни у спосіб передбачений пунктами 4.7, 4.8 та суми процентів за користування товарним кредитом.

Пунктом 4.2 розділу 4 Договору передбачено, що товарний кредит з відстрочкою платежу по даному Договору надається на умовах сплати 0,01% річних за користування Товарним кредитом. Товарний кредит наданий продавцем покупцю в межах строків визначених Умовами оплати Товару у Специфікації є строком правомірного користування товарним кредитом. Користування товарним кредитом за межами строків встановлених Умовами оплати Товару є неправомірне користування покупцем товарним кредитом. У разі несвоєчасної сплати товарного кредиту, покупець продовжує користуватись товарним кредитом (неправомірне користування) по ставці згідно п. 7.2. (протягом 10-ти календарних днів), а далі по ставці згідно п. 7.3. Договору.

Пунктом 4.5 Договору сторони визначили, що сплата процентів за користування товарним кредитом здійснюється покупцем у строк, який визначається: датою погашення (сплати) товарного кредиту, що визначена Умовами оплати Товару у Специфікації , а при наявності несвоєчасного погашення заборгованості за Товарним кредитом (неправомірне користування), сплата процентів здійснюється покупцем щоденно і по дату фактичного погашення товарного кредиту; датою фактичного дострокового погашення товарного кредиту, у випадку дострокового погашення товарного кредиту.

Відповідно до п.п. 4.7 та 4.8 Договору сторони передбачили можливість зміни ціни на Товар у разі зміни (збільшення або зменшення) офіційного курсу гривні до іноземної валюти (Долар США).

Пунктом 7.2 Договору визначено, якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, на прострочену суму нараховуються 35 процентів річних за користування товарним кредитом від останнього дня строку, коли товар мав бути оплачений, та протягом 10-ти календарних днів, тобто до моменту, коли починає діяти інша процентна ставка, визначена у п. 7.3 цього Договору.

В свою чергу, в п. 7.3 Договору встановлено, якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, через 10 календарних днів від останнього дня строку, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати, на прострочену суму нараховуються 350 процентів річних за користування товарним кредитом.

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений відбитками печаток сторін.

Крім того, впродовж травня 2013 р. по липень 2013 р. сторонами підписано десять специфікацій до Договору (а.с. 229-238).

Предметом розгляду по даній справі є визнання недійсним п. 4.2, п. 4.7., п. 4.8., п. 7.2. та п. 7.3 Договору. При цьому, позовні вимоги ФГ "АКО" обґрунтовує тим, що вищевказаний договір був укладений на невигідних умовах для нього та з порушенням його волі.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як вбачається з умов Договору, а саме п.п. 4.7 та 4.8 Договору сторони передбачили можливість зміни ціни на товар у разі зміни (збільшення або зменшення) офіційного курсу гривні до іноземної валюти (Долар США).

Апеляційний суд не бере до уваги доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі про визнання недійсним п.п. 4.7, 4.8, оскільки ними передбачено зміну ціни вартості товару внаслідок зміни курсу долара США по відношенню до гривні, що суперечить актам цивільного законодавства, виходячи з наступного.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Вказане закріплено в ст. 632 Цивільного кодексу України.

Ціна (тариф) є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання. Ціна є істотною умовою господарського договору.

Відповідно до ст. 190 Господарського кодексу України, вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Згідно з приписами ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1, 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, втім, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання також в іноземній валюті.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (постанови Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 у справі № 3-141гс11).

Крім того, згідно з постановою Верховного Суду України у справі № 6-145-цс/14 від 24.09.2014 якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність законодавчих приписів щодо заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Таким чином, погодження сторонами умов Договору щодо визначення платежів в грошовому еквіваленті до курсу іноземної валюти, прямо не заборонено та не суперечить чинному законодавству України.

Водночас, колегія суду не бере до твердження скаржника, що п.п. 4.7, 4.8 Договору суперечать приписами постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.98 р. N 1998, що також підтверджується постановами Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, виходячи з наступного.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 1998 року N 1998 "Про удосконалення порядку формування цін" визначено, що формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці. Під час формування цін є обґрунтованим урахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни.

Тобто, чинне законодавство України забороняє застосування іноземної валюти лише як засобу платежу в розрахунках між резидентами, однак, не містить приписів щодо заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, за умовами пунктів 4.7, 4.8 договору, грошове зобов'язання за цим договором зі сплати платежів виражене у грошовій одиниці України - гривні, що відповідає вимогам чинного законодавства, у тому числі і постанові Кабінету Міністрів України від 18.12.98 р. N 1998 "Про удосконалення порядку формування цін".

А тому, судова колегія вважає, що відповідач має право вимагати від позивача сплати платежів з урахуванням корегування їх на зміну курсу гривні до долара, що не суперечить вимогам пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 1998 року N 1998 "Про удосконалення порядку формування цін".

Крім того, апеляційний суд не бере до уваги доводи скаржника про те, що ціна товару складається не виключно з імпортних складових, а і з витрат національного походження, а тому їх вартість повинна здійснюватись в національній валюті, оскільки, встановлені спірними пунктами умови Договору були добровільно погоджені позивачем при підписанні Договору.

Враховуючи вказане, колегія суду приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними п. 4.7, п. 4.8 Договору, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині та залишає оскаржуване рішення в цій частині без змін.

Щодо визнання недійсними п. 4.2, п. 7.2, п. 7.3 Договору колегія суддів враховує наступне.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що товарний кредит з відстрочкою платежу по даному Договору надається на умовах сплати 0,01% річних за користування Товарним кредитом. Товарний кредит наданий продавцем покупцю в межах строків визначених Умовами оплати Товару у Специфікації є строком правомірного користування товарним кредитом. Користування товарним кредитом за межами строків встановлених Умовами оплати Товару є неправомірне користування покупцем товарним кредитом. У разі несвоєчасної сплати товарного кредиту, покупець продовжує користуватись товарним кредитом (неправомірне користування) по ставці згідно п. 7.2. (протягом 10-ти календарних днів), а далі по ставці згідно п. 7.3. Договору.

У відповідності до ч.2 п.5 ст. 694 ЦК України, договором купівлі-продажу може бути передбачений обов"язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем, що й передбачено сторонами у п. 4.2 договору.

Пунктом 7.2 Договору визначено, якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, на прострочену суму нараховуються 35 процентів річних за користування товарним кредитом від останнього дня строку, коли товар мав бути оплачений, та протягом 10-ти календарних днів, тобто до моменту, коли починає діяти інша процентна ставка, визначена у п. 7.3 цього Договору.

В свою чергу, в п. 7.3 Договору встановлено, якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, через 10 календарних днів від останнього дня строку, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати, на прострочену суму нараховуються 350 процентів річних за користування товарним кредитом.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст.536 ЦК України).

Згідно ч.5 ст. 694 ЦК України, якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

У пунктах 7.2 та 7.3 договору обумовили нарахування процентів за користування товарним кредитом у разі порушення строків оплати товару, проданого в кредит, та визначили їх розмір.

Колегія суду враховує те, що у специфікаціях до Договору (а.с. 229-238) сторони погодили вартість товару по кожній поставці, умови оплати товару та строки оплати. Специфікації підписані представниками сторін та скріплені відбитками їх печаток.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи специфікацій, позивач повинен сплатити 48% від суми вартості товару по специфікації до 30.08.13 р., решту 52% має сплатити до 10.11.13 р., тобто сторони відтермінували остаточний розрахунок за отриманий товар, майже на 3 місяці.

П.п. 7.2, 7.3 сторони передбачили право продавця на нарахування процентів на прострочену суму від дня, коли товар повинен був бути оплачений до дня фактичної оплати, що узгоджується з ч. 1 п. 5 ст. 694 ЦК України.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що проценти за користування товарним кредитом за спірним договором не є штрафною санкцією. Таке право передбачити в договорі обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи з дня, коли товар повинен був бути оплачений, надано сторонам частиною п'ятою статті 694 Цивільного кодексу України.

Зазначена норма регулює правовідносини, пов'язані з продажем товару в кредит, та узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи наведене, апеляційний суд оцінює критично доводи позивача, що відповідачем в Договорі здійснено підміну поняття «відповідальності» та «плата за користування товарним кредитом».

Відтак, нарахування процентів за користування товарним кредитом на проіндексовану суму вартості товару (боргу) у гривні у спосіб, передбачений п. 4.7 або п. 4.8 Договору є правомірним та відповідає нормам чинного законодавства України.

При цьому, відсотки встановлені п. 4.2, 7.2, 7.3 Договору, мають однакову правову природу проценти за користування товарним кредитом. Їх різниця полягає лише в періоді нарахування та їх розмірі в залежності від конкретного періоду.

Крім того, законодавством України не передбачено заборон або обмежень щодо розміру, порядку, механізму нарахування процентів за користування товарним кредитом. А тому, сторони наділені правом, визначати такі умови на свій розсуд, керуючись своїми інтересами.

А відтак, сторони керуючись чинним законодавством України, самостійно врегулювати свої відносини при визначенні п.п 4.2, 7.2, 7.3 Договору щодо нарахування процентів за користування товарним кредитом на проіндексовану суму вартості товару у гривні.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

У своєму рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2014р. Конституційний cуд України наголосив на тому, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем обставин пов'язаних з порушення його волі при укладенні договору, а відтак не бере їх до уваги.

Під час судового розгляду справи апеляційним судом встановлено, що сторони укладаючи оспорюваний правочин виходили з принципів вільного волевиявлення, а дії сторін в частині передачі-отримання обумовленого Договором товару свідчать, що спрямований він на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним.

Посилання позивача на те, що оспорюваний правочин укладено на вкрай невигідних умовах для покупця (позивача у справі) та з порушенням волі останнього, також не знаходить свого підтвердження, оскільки останнім не доведено у встановленому порядку, що за відсутності певних обставин правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах.

Таким чином, при укладенні оспорюваних пунктів договору, сторонами додержано всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України.

А відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що погоджені сторонами п.п. 4.2, 4.7., 4.8., 7.2., 7.3. Договору не суперечить положенням законодавства. Встановлені спірними пунктами умови Договору були добровільно погоджений сторонами при підписанні Договору, у зв'язку з чим посилання позивача на його невідповідність принципам розумності та справедливості не можуть слугувати підставою для визнання спірних пунктів недійсними.

Колегія суду враховує те, що у специфікаціях до Договору (а.с. 229-238) сторони погодили вартість товару по кожній поставці, умови оплати товару та строки оплати. Специфікації підписані представниками сторін та скріплені відбитками їх печаток.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи специфікацій, позивач повинен сплатити 48% від суми вартості товару по специфікації до 30.08.13 р., решту 52% має сплатити до 10.11.13 р., тобто сторони відтермінували остаточний розрахунок за отриманий товар, майже на 3 місяці.

А відтак, апеляційний суд звертає увагу на те, що сторони при підписанні Договору та невід»ємних його частин специфікацій, добровільно погоди строки та умови оплати за поставлений товар.

Крім того, апеляційний суд оцінює критично посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що оскаржувані пункти Договору суперечать інтересам держави та суспільства, оскільки скаржником не зазначено та не доведено, чим саме порушені їх інтереси.

Водночас, колегія суддів оцінює критично посилання позивача на практику Вищого господарського суду України, оскільки вказані постанови винесені за результатами розгляду спорів з інших правовідносин та не мають юридичного значення для вирішення спору по даній справі.

Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що позивачем не доведено факту існування обставин, з якими норми чинного законодавства пов'язують недійсність правочину, або його частини.

А відтак, апеляційним судом не встановлено правових підстав для визнання оспорюваних п.п. 4.2, 4.7, 4.8, 7.2, 7.3 Договору від 22.05.13р. недійсними.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача згідно ст.49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "АКО" на рішення господарського суду Рівненської області від 20.01.16 р. у справі № 918/1392/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 20.01.16 р. у справі № 918/1392/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/1392/15 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.