КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р. Справа№ 910/17962/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Ропій Л.М.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Матюхін І.В.

за участю представників:

від позивача 1 Яковлев О.І.

від позивача 2 Чеботарьова І.Г.

від відповідача Кравчик С.М.

від прокуратури Греськів І.І.

розглянувши

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

на рішення

господарського суду міста Києва

від 09.12.2015 року

у справі № 910/17962/15 (судді: Комарова О.С., Босий В.П.,

Турчин С.О.)

за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в

особі: 1)Міністерства енергетики та вугільної

промисловості України та

2) Публічного акціонерного товариства "Національна

акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу

природного газу у розмірі 809751417,33 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2015 року провадження у справі № 910/17962/15 за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі: Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в частині стягнення грошових коштів в розмірі 32927306,00 грн. - припинено.

Позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (ЄДРЮОФОП 00131305, адреса: 01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (ЄДРЮОФОП 20077720, адреса: 01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6) грошові кошти: основного боргу - 209070089,85 грн. (двісті дев'ять мільйонів сімдесят тисяч вісімдесят дев'ять гривень 85 копійок), пені - 87394938,06 грн. (вісімдесят сім мільйонів триста дев'яносто чотири тисячі дев'ятсот тридцять вісім гривень 06 копійок), 3% річних - 5614581,88 грн. (п'ять мільйонів шістсот чотирнадцять тисяч п'ятсот вісімдесят одна гривня 88 копійок), інфляційних втрат - 155799403,02 грн. (сто п'ятдесят п'ять мільйонів сімсот дев'яносто дев'ять тисяч чотириста три гривні 02 копійки) та 7% штрафу - 32325321,42 грн. (тридцять два мільйони триста двадцять п'ять тисяч триста двадцять одна гривня 42 копійки).

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (ЄДРЮОФОП, адреса: 01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 47212,59 грн. (сорок сім тисяч двісті дванадцять гривень 59 копійок).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Київенерго" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2015 року в частині стягнення пені - 87394938,06 грн., 3% річних - 5614581,88 грн., інфляційних втрат - 155799403,02 грн. та 7% штрафу - 32325321,42 грн. та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2015 року прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Баранець О.М.; судді: Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 16.02.2016 р., у зв'язку із перебуванням судді Пашкіної С.А. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/17962/15 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Баранець О.М.; судді: Ропій Л.М., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 р. прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго".

Представник апелянта надав доповнення до апеляційної скарги.

В судове засідання представник позивача 2 не з'явився. Розгляд справи було відкладено на 15.03.2016 року.

29.02.2016 р. через відділ документального забезпечення відповідач надав додаткові пояснення до апеляційної скарги.

09.03.2016 р. через відділ документального забезпечення відповідач подав клопотання про витребування доказів та клопотання про зменшення пені.

Колегія суддів відхиляє клопотання відповідача про витребування доказів. Справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

11.03.2016 р. через відділ документального забезпечення прокурор надала письмове повідомлення на виконання ухвали від 16.02.2016 р.

В судове засідання 15.03.2016 р. представник позивача 1 не з'явився. Розгляд справи було відкладено на 05.04.2016 року.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 25.02.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - продавець, позивач-2) та Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (надалі - покупець, відповідач) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 203/14-ПР (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, надалі - договір), за умовами якого, продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений за митну територію України Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього договору (п. 1.1. договору).

Пунктом 2.1. договору сторони визначили, що продавець передає покупцеві для СВП "Київські ТЕЦ" ПАТ "Київенерго" з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 523 935 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб м):

Для ТЕЦ-5 СВП "Київські ТЕЦ"

Місяць. Обсяг Місяць. Обсяг Місяць. Обсяг Місяць. Обсяг

Січень 0 квітень 31703 липень 8727 жовтень 31324

Лютий 37849 травень 12788 серпень 29194 листопад 33845

Березень 42943 червень 19133 вересень 20991 грудень 42909

І кв. 80792 ІІ кв. 63624 ІІІ кв. 58912 ІV кв. 108078

Для ТЕЦ-6 СВП "Київські ТЕЦ"

Місяць. Обсяг Місяць. Обсяг Місяць. Обсяг Місяць. Обсяг

Січень 0 квітень 17558 липень 0 жовтень 18207

Лютий 40015 травень 0 серпень 2583 листопад 35920

Березень 36825 червень 0 вересень 17170 грудень 44251

І кв. 76840 ІІ кв. 17558 ІІІ кв. 19753 ІV кв. 98378

За умовами п. 3.1. договору право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Відповідно до п. 3.3. договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

В пункті 3.4. договору встановлено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного, за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних, розрахунків між сторонами.

Ціна за 1000 куб. м газу становить 3 113,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 287,00 грн., крім того ПДВ - 20% - 57,40 грн., всього з ПДВ - 344,40 грн.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 3462,26 грн., крім того ПДВ - 20% - 692,45 гри,, всього з ПДВ - 4154,71 грн. (п. 5.2. договору).

У відповідності з п. 6.1. договору, оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку:

- оплата в розмірі 30% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 (п'ять) банківських днів до почату місяця поставки газу; оплата в розмірі по 35% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа; та до 15-го числа поточного місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2014 року, і діє в частині поставки природного газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості (п. 11.1. договору).

Додатковими угодами № 1 від 18.04.2014 року, № 2 від 22.05.2014 року, № 3 від 25.06.2014 року, № 4 від 19.09.2014 року, № 5 від 20.11.2014 року, № 6 від 20.12.2014 року сторонами збільшувалась ціна за 1000 куб. м газу та тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами.

Процесуальний позивач зазначає, що на виконання умов договору купівлі-продажу природного газу № 203/14-ПР від 25.02.2014 року продавець (позивач-2) в період з лютого 2014 по квітень 2014 року, з серпня 2014 року по вересень 2014 року та у грудні 2014 року передав, а покупець (відповідач) прийняв імпортований природний газ за кодом відповідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00 на загальну суму - 178690709,24 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, при цьому, процесуальний позивач вказує, що покупець в повному обсязі не розрахувався за отриманий природний газ, а відтак, відповідач має заборгованість за договором в розмірі 344937395,85 грн.

24.11.2015 року між Головним управлінням державної казначейської служби України у м. Києві (сторона-1), Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (сторона-2), Департаментом житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (сторона-3), Публічним акціонерним товариством "АК "Київводоканал" (сторона-4), Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (сторона-5), Державним підприємством "Енергоринок" (сторона-6), Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (сторона-7) та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (сторона-8) було укладено договір №26/375 про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови КМУ від 04.06.2015 року № 375, предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, визначеною пунктом 16 статті 14 та статтею 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (далі - субвенція), відповідно до Порядку та умов надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 375 (п. 1 договору).

За умовами п. 10 договору про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови КМУ від 04.06.2015 року № 375, сторона-7 перераховує на рахунок сторони-8 кошти у сумі 209200153,00 грн., зокрема, 209070089,85 грн., в т.ч. ПДВ 34845014,98 грн. для погашення заборгованості за спожитий природний газ за 2014 рік згідно з договором від 25.02.2014 року № 203/14-ПР.

За умовами підпункту 2 пункту 13 договору про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Представник відповідача 09.12.2015 року подав акт звіряння розрахунків станом на 30.11.2015 року, підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками підприємств, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем-2 за договором купівлі-продажу природного газу № 203/14-ПР від 25.02.2014 року становить 209070089,85 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.ст. 2, 29 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Аналогічну позицію наведено у п.1 Постанови № 7 від 23.03.2012 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам".

У відповідності до рішення №3-рп/99 від 08.04.1999р. Конституційного Суду України представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Статтею 36-1 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

Держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Міністерство енергетики та вугільної промисловості України є центральним органом виконавчої влади, на який покладено функцію здійснення державної політики в галузі паливно-енергетичного комплексу.

Відповідно до статуту компанії, її засновником є держава в особі Кабінету Міністрів України. Акціонером компанії є Міністерство енергетики та вугільної промисловості. Метою діяльності компанії є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку.

Прокурором при зверненні до суду з даним позовом цілком обґрунтовано зазначено про те, що порушення підприємством договірних зобов'язань щодо оплати за спожитий газ завдає шкоди фінансово-економічним інтересам держави в особі позивачів, що в свою чергу ускладнює виконання ними завдань, покладених на них державою у сфері енергетичної безпеки.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що прокурором при зверненні до суду з даним позовом належним чином обґрунтовано необхідність такого звернення, дотримано приписів статей 2, 29 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи особливу важливість функціонування Компанії в контексті інтересів держави, прокуратурою м.Києва правомірно пред'явлено позовну заяву на захист інтересів держави в паливно-енергетичній сфері та належним чином обґрунтовано підстави для представництва інтересів держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та ПАТ "НАК "Нафтогаз України".

Слід зазначити, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі здійснює управління 100 відсотками акцій Компанії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.12.2015 № 1002 "Деякі питання вдосконалення корпоративного управління публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Водночас на момент пред'явлення прокуратурою м.Києва вказаного позову - липень 2015 року, акціонером компанії була держава в особі Мінпаливенерго, а тому доводи відповідача щодо невірно визначених позивачів у справі, викладені у судовому засіданні 15.03.2016, є безпідставними.

За приписами ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначено Конституційним Судом України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 року, види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття "охоронюваний законом інтерес" важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

25.02.2014 року між позивачем-2 та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 203/14-ПР, відповідно до п. 1.1. якого, продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений за митну територію України Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього договору.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивач-2 в період з лютого 2014 по квітень 2014 року, з серпня 2014 року по вересень 2014 року та у грудні 2014 року передав, а відповідач прийняв імпортований природний газ за кодом відповідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00 на загальну суму - 178690709,24 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 28.02.2014 року, 31.03.2014 року, 30.04.2014 року, 31.08.2014 року, 30.09.2014 року, 31.12.2014 року, які підписані та скріплені печатками обох сторін без будь-яких зауважень та заперечень (копії актів приймання-передачі природного газу містяться в матеріалах справи).

Так, процесуальний позивач вказував, що покупець в повному обсязі не розрахувався за отриманий природний газ, а відтак, відповідач має заборгованість за договором купівлі-продажу природного газу № 203/14-ПР від 25.02.2014 року в розмірі 344937395,85 грн.

24.11.2015 року між Головним управлінням державної казначейської служби України у м. Києві (сторона-1), Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (сторона-2), Департаментом житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (сторона-3), Публічним акціонерним товариством "АК "Київводоканал" (сторона-4), Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (сторона-5), Державним підприємством "Енергоринок" (сторона-6), Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (сторона-7) та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (сторона-8) було укладено договір про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови КМУ від 04.06.2015 року № 375, предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, визначеною пунктом 16 статті 14 та статтею 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (далі - субвенція), відповідно до Порядку та умов надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 375 (п. 1 договору).

Пунктом 10 договору про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови КМУ від 04.06.2015 року № 375 передбачено, що сторона-7 перераховує на рахунок сторони-8 кошти у сумі 209200153,00 грн., зокрема, 209070089,85 грн., в т.ч. ПДВ 34845014,98 грн. для погашення заборгованості за спожитий природний газ за 2014 рік згідно з договором від 25.02.2014 № 203/14-ПР.

За умовами підпункту 2 пункту 13 договору про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

09.12.2015 року представником відповідача подано акт звіряння розрахунків станом на 30.11.2015 року, підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками підприємств, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем-2 за договором купівлі-продажу природного газу № 203/14-ПР від 25.02.2014 року становить 209070089,85 грн.

Відповідач до порушення провадження у справі частково сплатив позивачу-2 суму заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 203/14-ПР від 25.02.2014 року в розмірі 102940000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №№ , , , від 30.06.2015 року, №№ , від 03.07.2015 року, № від 07.07.2015 року, №№ , , від 08.07.2015 року, №№ , від 13.07.2015 року, №№ , від 14.07.2015 року та № від 15.07.2015 року (копії містяться в матеріалах справи).

Відповідно до п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року N 18, припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" основного боргу в сумі 102940000,00 грн. задоволенню не підлягають, з огляду на сплату заборгованості на зазначену суму до порушення провадження у справі, тому в цій частині позовних вимог процесуальному позивачу слід відмовити.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що у процесі розгляду справи судом першої інстанції, відповідачем 23.11.2015 року було перераховано на рахунок Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" грошові кошти за спожитий природний газ за договором купівлі-продажу природного газу № 203/14-ПР від 25.02.2014 року в розмірі 32927306,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №№ 19529, 19530, 19533, 19531, 19532 від 23.11.2015 року (копії містяться в матеріалах справи).

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Припинення існування предмета спору, за змістом наведеної статті, свідчить про відсутність між сторонами неврегульованих питань.

Відповідно до п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року N 18 господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 11 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на викладене, провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 32927306,00 грн. підлягає припиненню, на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, з підстав відсутності предмету спору у відповідній частині.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 203/14-ПР від 25.02.2014 року в розмірі 209070089,85 грн. (344937395,85 грн. (заявлена до стягнення сума основного боргу) - 102940000,00 грн. (частково оплачений природній газ до порушення провадження у справі) - 32927306,00 (частково оплачений природній газ після порушення провадження у справі) = 209070089,85 грн.).

При зверненні до суду процесуальний позивач також просив стягнути з відповідача на користь позивача-2 пеню в розмірі 146370925,25 грн., 3% річних в розмірі 8457982,28 грн., інфляційні втрати в розмірі 263612886,24 грн. та 7% штрафу в розмірі 46372227,71 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

В пункті 7.2. договору купівлі-продажу природного газу № 203/14-ПР сторони погодили, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день-прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів від дати остаточного розрахунку відповідно до п. 6.1. цього договору, додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

При цьому, в п. 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Відповідно до статті 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Тобто характерним для новації є саме укладення нового зобов'язання, а не зміна його частини, що є підставою для припинення попереднього зобов'язання, при цьому нове зобов'язання укладається між тими ж сторонами. Договір про організацію взаєморозрахунків таких ознак не містить.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення пені на суму заборгованості в розмірі 209070089,85 грн., передбаченої підпунктом 7.2. договору купівлі-продажу природного газу, та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки уклавши договір про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови КМУ від 04.06.2015 року № 375, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу природного газу №203/14-ПР від 25.02.2014 року.

Отже, для застосування санкцій, передбачених підпунктом 7.2. договору купівлі-продажу природного газу № 203/14-ПР від 25.02.2014 року, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи і відповідно до пункту 18 якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Таким чином, нарахування пені здійснюється на суму 461790306,00 грн. (670860395,85 грн. (сума простроченого платежу за зобов'язаннями грудня 2014 року) - 209070089,85 грн. (сума договору про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови КМУ від 04.06.2015 року № 375) = 461790306,00) за заявлений процесуальним позивачем період, з урахуванням п. 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Здійснивши розрахунок пені, з урахуванням днів часткової оплати заборгованості (30.01.2015 року, 27.02.2015 року, 14.05.2015 року, 15.05.2015 року, 25.05.2015 року, 29.05.2015 року, 03.06.2015 року, 05.06.2015 року, 09.06.2015 року, 10.06.2015 року, 11.06.2015 року, 15.06.2015 року, 17.06.2015 року, 18.06.2015 року, 19.06.2015 року, 22.06.2015 року, 25.06.2015 року, 30.06.2015 року), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача-2, в межах заявленого процесуальним позивачем періоду, становить 87394938,06 грн., у відповідності нижченаведеного розрахунку:

- на суму заборгованості 461790306,00 грн. за період з 15.01.2015 року по 29.01.2015 року сума пені становить 5313751,47 грн.

- на суму заборгованості 453390306,00 грн. за період з 31.01.2015 року по 05.02.2015 року сума пені становить 2086837,57 грн.

- на суму заборгованості 453390306,00 грн. за період з 06.02.2015 року по 26.02.2015 року сума пені становить 10173333,17 грн.

- на суму заборгованості 446390306,00 грн. за період з 28.02.2015 року по 03.03.2015 року сума пені становить 1907859,94 грн.

- на суму заборгованості 446390306,00 грн. за період з 04.03.2015 року по 13.05.2015 року сума пені становить 52099252,15 грн.

- на суму заборгованості 386830 306,00 грн. за період з 16.05.2015 року по 24.05.2015 року сума пені становить 5722968,91 грн.

- на суму заборгованості 336830 306,00 грн. за період з 26.05.2015 року по 28.05.2015 року сума пені становить 1661080,96 грн.

- на суму заборгованості 333830 306,00 грн. за період з 30.05.2015 року по 02.06.2015 року сума пені становить 2195048,59 грн.

- на суму заборгованості 331330306,00 грн. за період з 04.06.2015 року по 04.06.2015 року сума пені становить 544652,56 грн.

- на суму заборгованості 326367306,00 грн. за період з 06.06.2015 року по 08.06.2015 року сума пені становить 1609482,60 грн.

- на суму заборгованості 286367306,00 грн. за період з 12.06.2015 року по 14.06.2015 року сума пені становить 1412222,33 грн.

- на суму заборгованості 276367306,00 грн. за період з 16.06.2015 року по 16.06.2015 року сума пені становить 454302,42 грн.

- на суму заборгованості 225867306,00 грн. за період з 20.06.2015 року по 21.06.2015 року сума пені становить 742577,44 грн.

- на суму заборгованості 175867 306,00 грн. за період з 23.06.2015 року по 24.06.2015 року сума пені становить 578193,88 грн.

- на суму заборгованості 135867306,00 грн. за період з 26.06.2015 року по 29.06.2015 року сума пені становить 893374,07 грн.

Таким чином, загальна сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача становить 87394938,06 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 58975987,19 грн. позивачу належить відмовити.

Крім того, з урахуванням факту неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу № 203/14-ПР від 25.02.2014 року, доведеними є позовні вимоги про стягнення з відповідача 7% штрафу, розмір якого за розрахунком суду становить 32325321,42 грн., тобто 461790306,00 грн. (сума несплаченого боргу) х 7%.

Згідно із ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" застосування такого виду неустойки як штраф до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлені ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачена ч. 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 року у справі №06/5026/1052/2011 та від 09.04.2012 року у справі №20/246-08.

Не приймаються до уваги посилання заявника апеляційної скарги на постанову Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у цивільній справі №6-2003цс15, оскільки зі змісту останньої не вбачається, що суд відступив від правової позиції, яка раніше викладалась у постановах.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Здійснивши розрахунок інфляційних втрат, з урахуванням днів часткової оплати заборгованості (30.01.2015 року, 27.02.2015 року, 14.05.2015 року, 15.05.2015 року, 25.05.2015 року, 29.05.2015 року, 03.06.2015 року, 05.06.2015 року, 09.06.2015 року, 10.06.2015 року, 11.06.2015 року, 15.06.2015 року, 17.06.2015 року, 18.06.2015 року, 19.06.2015 року, 22.06.2015 року, 25.06.2015 року, 30.06.2015 року), суд дійшов висновку про те, що сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача-2, в межах заявленого процесуальним позивачем періоду, становить 155799403,02 грн., у відповідності нижченаведеного розрахунку:

- на суму заборгованості 461790306,00 грн. за період з 15.01.2015 року по 29.01.2015 року сума інфляційних втрат становить 14315499,49 грн.

- на суму заборгованості 453390306,00 грн. за період з 31.01.2015 року по 05.02.2015 року сума інфляційних втрат становить 0,00 грн.

- на суму заборгованості 453390306,00 грн. за період з 06.02.2015 року по 26.02.2015 року сума інфляційних втрат становить 24029686,22 грн.:

- на суму заборгованості 446390306,00 грн. за період з 28.02.2015 року по 03.03.2015 року сума інфляційних втрат становить 0,00 грн.:

- на суму заборгованості 446390306,00 грн. за період з 04.03.2015 року по 13.05.2015 року сума інфляційних втрат становить 117 454217,31 грн.:

- на суму заборгованості 386830306,00 грн. за період з 16.05.2015 року по 24.05.2015 року сума інфляційних втрат становить 0,00 грн.:

- на суму заборгованості 336830306,00 грн. за період з 26.05.2015 року по 28.05.2015 року сума інфляційних втрат становить 0,00 грн.:

- на суму заборгованості 333830306,00 грн. за період з 30.05.2015 року по 02.06.2015 року сума інфляційних втрат становить 0,00 грн.:

- на суму заборгованості 331330306,00 грн. за період з 04.06.2015 року по 04.06.2015 року сума інфляційних втрат становить 0,00 грн.:

- на суму заборгованості 326367306,00 грн. за період з 06.06.2015 року по 08.06.2015 року сума інфляційних втрат становить 0,00 грн.:

- на суму заборгованості 286367306,00 грн. за період з 12.06.2015 року по 14.06.2015 року сума інфляційних втрат становить 0,00 грн.:

- на суму заборгованості 276367306,00 грн. за період з 16.06.2015 року по 16.06.2015 року сума інфляційних втрат становить 0,00 грн.:

- на суму заборгованості 225867306,00 грн. за період з 20.06.2015 року по 21.06.2015 року сума інфляційних втрат становить 0,00 грн.:

- на суму заборгованості 175867306,00 грн. за період з 23.06.2015 року по 24.06.2015 року сума інфляційних втрат становить 0,00 грн.:

- на суму заборгованості 135867306,00 грн. за період з 26.06.2015 року по 29.06.2015 року сума інфляційних втрат становить 0,00 грн.

Таким чином, загальна сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача становить 155799403,02 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 107813483,22 грн. позивачу належить відмовити.

Здійснивши розрахунок 3% річних в межах заявленого процесуальним позивачем періоду, суд дійшов висновку про те, що сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача-2 становить 5614581,88 грн., у відповідності нижченаведеного розрахунку:

- на суму заборгованості 461790306,00 грн. за період з 15.01.2015 року по 30.01.2015 року сума 3% річних становить 607285,88 грн.:

- на суму заборгованості 453390306,00 грн. за період з 31.01.2015 року по 05.02.2015 року сума 3% річних становить 1043418,79 грн.:

- на суму заборгованості 446390306,00 грн. за період з 28.02.2015 року по 03.03.2015 року сума 3% річних становить 2825100,29 грн.:

- на суму заборгованості 386830306,00 грн. за період з 16.05.2015 року по 24.05.2015 року сума 3% річних становить 317 942,72 грн.:

- на суму заборгованості 336830306,00 грн. за період з 26.05.2015 року по 29.05.2015 року сума 3% річних становить 110738,73 грн.:

- на суму заборгованості 333830306,00 грн. за період з 30.05.2015 року по 03.06.2015 року сума 3% річних становить 137190,54 грн.:

- на суму заборгованості 331330 306,00 грн. за період з 04.06.2015 року по 05.06.2015 року сума 3% річних становить 54465,26 грн.:

- на суму заборгованості 326367306,00 грн. за період з 06.06.2015 року по 09.06.2015 року сума 3% річних становить 107298,84 грн.:

- на суму заборгованості 311367 306,00 грн. за період з 10.06.2015 року по 10.06.2015 року сума 3% річних становить 25591,83 грн.:

- на суму заборгованості 301367306,00 грн. за період з 11.06.2015 року по 15.06.2015 року сума 3% річних становить 123849,58 грн.:

- на суму заборгованості 291367306,00 грн. за період з 16.06.2015 року по 17.06.2015 року сума 3% річних становить 47 896,00 грн.:

- на суму заборгованості 280867306,00 грн. за період з 18.06.2015 року по 18.06.2015 року сума 3% річних становить 23084,98 грн.:

- на суму заборгованості 270867306,00 грн. за період з 19.06.2015 року по 19.06.2015 року сума 3% річних становить 22263,07 грн.:

- на суму заборгованості 240867306,00 грн. за період з 20.06.2015 року по 22.06.2015 року сума 3% річних становить 59391,94 грн.:

- на суму заборгованості 190867306,00 грн. за період з 23.06.2015 року по 25.06.2015 року сума 3% річних становить 47063,17 грн.:

- на суму заборгованості 150867306,00 грн. за період з 26.06.2015 року по 30.06.2015 року сума 3% річних становить 62000,26 грн.:

Таким чином, загальна сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 5614581,88 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 2843400,40 грн. позивачу належить відмовити.

Господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і ст. 233 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Схоже правило міститься в частині 3 статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, закріплено в пункті 3 частини 1 статті 83 ГПК України.

Аналогічні положення закріплені також у ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки поточні грошові зобов'язання не є тими виключними обставинами, які б давали підстави для зменшення розміру штрафних санкцій.

Також слід звернути увагу на припис ч. 1 ст. 42 та ч. 2 і ст. 218 Господарського кодексу України, яким визначено, що підприємництвом визнається самостійна, ініціативна та на власний ризик господарська діяльність, а відсутність у боржника необхідних коштів не може бути обставиною, що звільняє від господарсько-правової відповідальності за невиконання господарських зобов'язань.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій задоволенню не підлягають, з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Крім того, колегія суддів відхиляє клопотання відповідача про зменшення суми нарахованої пені до 1 (однієї) гривні на стадії апеляційного оскарження з вказаних підстав.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню про стягнення 490204334,23 грн., з них: основного боргу - 209070089,85 грн. (двісті дев'ять мільйонів сімдесят тисяч вісімдесят дев'ять гривень 85 копійок), пені - 87394938,06 грн. (вісімдесят сім мільйонів триста дев'яносто чотири тисячі дев'ятсот тридцять вісім гривень 06 копійок), 3% річних - 5614581,88 грн. (п'ять мільйонів шістсот чотирнадцять тисяч п'ятсот вісімдесят одна гривня 88 копійок), інфляційних втрат - 155799403,02 грн. (сто п'ятдесят п'ять мільйонів сімсот дев'яносто дев'ять тисяч чотириста три гривні 02 копійки) та 7% штрафу - 32325321,42 грн. (тридцять два мільйони триста двадцять п'ять тисяч триста двадцять одна гривня 42 копійки).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2015 року у справі №910/17962/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 910/17962/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови направити сторонам та прокуратурі.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Л.М. Ропій

Л.Г. Сітайло