ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2016 р.Справа № 922/739/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго" м. Харків
до Борівської районної державної адміністрації, смт. Борова, Борівський р.-н, Харківська обл.
про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна
за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 01-16юр/8629 від 19.10.2015 р.)

відповідача: не зявився

ВСТАНОВИВ:

Акціонерна компанія "Харківобленерго" м. Харків (далі за текстом позивач) звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до Борівської районної державної адміністрації, смт. Борова, Борівський р.-н, Харківська обл., в якому просить суд визнати за собою право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: нежитлова будівля (будівельну частину ТП-0199,) літ. А загальною площею 15,1 кв. м за адресою: Харківська область, за межами населеного пункту, Борівський район, Ізюмська селищна рада (за межами населеного пункту с. Ізюмське, КОАТУ НОМЕР_1. № кадастрової зони 2, № кадастрового кварталу 001, № земельної ділянки 0055).

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що зазначеною вище будівлею він заволодів добросовісно, продовжує відкрито, безперервно володіти нею досить тривалий час, експлуатує та утримує її, має технічний паспорт, сплачує земельний податок за земельну ділянку, на якій розташована дана будівля. Зазначене, на думку позивача, є підставою для визнання за ним права власності на зазначену будівлю на підставі ст.ст. 344, 392 ЦК України.

Ухвалою господарського суду від 17.03.2016 р. по справі № 922/739/16 зазначений позов прийнято до провадження, та призначено до розгляду в судовому засіданні 05.04.2016 р.

Відповідач надав суду клопотання (вх. № 11024 від 04.06.2016 р.), в якому зазначає, що не має заперечень щодо отримання позивачем проавоустановлюючих документів на спірну будівлю. Також відповідач просить суд не покладати на нього витрати по сплаті судового збору, оскільки сплати таких витрат не передбачено бюджетним кошторисом відповідача.

На судове засідання 05.04.2016 р. прибув представник позивача, який підтримує позицію, викладену в позовній заяві, просить її задовольнити.

Відповідач в клопотанні (вх. № 11024 від 04.06.2016 р.) просить суд розглядати справу за відсутності його представника.

Враховуючи викладене, а також те, що неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, згідно з довідкою АК «Харківобленерго» № 12-715 від 11.02.2016 р. (а.с. 20), інвентаризаційною карткою № 00521250/02 (а.с. 16) позивач з 1976 року володіє нежитловою будівлею (будівельною частиною ТП-0199,) літ. А загальною площею 15,1 кв. м, що знаходиться за адресою: Харківська область, Борівський район, Ізюмська селищна рада (за межами населеного пункту с. Ізюмське, КОАТУ НОМЕР_1. № кадастрової зони 2, № кадастрового кварталу 001, № земельної ділянки 0055) (далі нежитлова будівля).

Позивач має державний акт на право постійного користування земельною ділянкою Серія ХР 05-00-003124 (а. с. 12-15), на якій в т.ч. знаходиться вищевказана нежитлова будівля, та технічний паспорт на неї (а. с. 27-32).

Матеріалами справи також підтверджується факт оплати позивачем земельного податку за земельну ділянку, на якій розташована дана нежитлова будівля.

Таким чином, зазначеною вище нежитловою будівлею позивач володіє добросовісно та безперервно, тобто об'єкт з володіння позивача не вибував, перебував у його користуванні безпосередньо.

З моменту фактичного, безтитульного володіння нежитловою будівлею по теперішній час позивачу не пред'являвся правомочною особою позов про її повернення. Також позивач не вчиняв дій, які б свідчили про визнання ним обов'язку щодо повернення вищезазначеної нежитлової будівлі власнику.

25.02.2010 р. позивач звернувся до КП «Борівське БТІ» з заявою № 02-55/1965 (а. с. 24) в якій просив зареєструвати за ним право власності в т.ч. на вищевказану нежитлову будівлю.

Однак, рішенням КП «Борівське БТІ» від 22.03.2010 р. (а. с. 22) позивачу відмовлено в реєстрації права власності на зазначену нежитлову будівлю.

Також листом № 02-55/3838 від 17.05.2012 р. (а.с. 25) позивач звернувся до Голови Районної державної адміністрації Борівського району, в якому також просив прийняти рішення про видачу позивачу свідоцтва на право приватної власності на нерухомі обєкти, які розташовані в межах Борівської селищної ради, в т.ч. на спірну нежитлову будівлю.

Однак, листом № 02-35/1508 від 13.06.2012 р. (а.с. 23) Борівська районна державна адміністрація повідомила позивача про те, що видача свідоцтв про право приватної власності на обєкти нерухомого майна не відноситься до компетенції місцевих державних адміністрацій.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до пункту 5 статті 18 Закону України від 01.07.2004 № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (зі змінами та доповненнями) та підпункту 10 пункту 37 "Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 17.10.2013 № 868 (зі змінами та доповненнями), документом та підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, рішення суду про право власності на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності становлять три складові (ст. 317 ЦК України): право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника установлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна.

За змістом ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ст. 344 ЦК України).

Власник або інша заінтересована особа мають право звернутися до суду за забезпеченням права власності, пов'язаних з усуненням перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцеві здійснювати в повній мірі та беззаперечно свої права володіння та розпорядження майном.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З огляду на викладене, а також те, що позивач понад 10 років добросовісно та безперервно володіє спірною нежитловою будівлею, відповідач не має заперечень щодо визнання за позивачем права власності на цю нежитлову будівлю, суд приходить до висновку про задоволення позову, та визнання за позивачем право власності на зазначену нежитлову будівлю.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за Акціонерною компанією «Харківобленерго» (адреса: 61003, м. Харків, вул. Плеханівська, 149; ) право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: нежитлова будівля (будівельну частину ТП-0199,) літ. А загальною площею 15,1 кв. м за адресою: Харківська область, за межами населеного пункту, Борівський район, Ізюмська селищна рада (за межами населеного пункту с. Ізюмське, КОАТУ НОМЕР_1. № кадастрової зони 2, № кадастрового кварталу 001, № земельної ділянки 0055).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.04.2016 р.

Суддя ОСОБА_2