ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р.Справа № 922/572/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання Цвірі Д.М.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "Світло-Енерго", м. Полтава
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Пром", м. Харків
про стягнення коштів в сумі 10979,62 грн.
за участю представників:

позивача: ОСОБА_1, директор;

відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Приватне підприємство Світло-Енерго - звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Світ Пром - про стягнення заборгованості в сумі 10979,62 грн., з яких 4100,93 грн. сума основного боргу; 3272,58 грн. пені; 3318,11 грн. сума інфляції; 288,00 грн. 3% річних.

Окрім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань щодо повернення оплаченого позивачем та не поставленого відповідачем товару.

В судовому засіданні 11 квітня 2016 року представник позивача надав для долучення до матеріалів справи документи згідно переліку клопотання (вх.№11829 від 11.04.2016 р.); позовні вимоги підтримав в повному обсязі; пояснив, що доказів дати отримання відповідачем листа від 09.10.2013 р. про повернення передплачених коштів за товар у нього немає; домовленості між сторонами за відповідними правовідносинами щодо сплати пені немає.

Відповідач правом на участь у судових засідання, в тому числі 11 квітня 2016 року, не скористався, витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про розгляд даної справи судом був повідомлений належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень (арк.с. 22, 30).

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

03 вересня 2013 року відповідач виставив позивачу рахунок-фактуру №449 (арк.с. 15, т.с.1) на оплату світильників на загальну суму 98595,16 грн. (з урахуванням ПДВ).

Відповідно до вказаного рахунку товар відвантажується на другий день після надходження коштів на розрахунковий рахунок постачальника, самовивозом, за наявності довіреності та паспорта.

06 вересня 2013 року та 17 вересня 2013 року позивачем на оплату вказаного вище рахунку було перераховано грошові кошти в сумі 97472,30 грн. (83000,00 грн. та 14472,30 грн. відповідно, банківські виписки арк.с.12-13, т.с.1).

Позивач стверджує, що відповідач визначений в рахунку-фактурі №449 від 03 вересня 2013 рок та оплачений позивачем товар на суму 97472,30 грн. - не поставив.

Претензією вих.№09/10від 09.10.2013 р. (арк.с.14, т.с.1) позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів в сумі 97472,30 грн., сплачених згідно рахунку-фактури №449 від 03 вересня 2013 року за не поставлений відповідачем товар.

Відповідач повернув частину сплачених позивачем коштів за непоставлений згідно рахунку-фактури №449 від 03 вересня 2013 року товар - на суму 93371,37 грн. (банківські виписки, арк.с.9-11, т.с.1).

24 грудня 2015 року позивач звернувся до відповідача з претензією вих.№ 23 від 23.12.2015 р. (арк.с.17, т.с.1) про повернення решти коштів, оплачених позивачем за непоставлений згідно рахунку-фактури №449 від 03 вересня 2013 року товар на суму 4100,93 грн.

Як свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення (арк.с.16, т.с.1), претензія позивача вих.№ 23 від 23.12.2015 р. була отримана відповідачем 28 грудня 2015 року.

Позивач стверджує, що кошти в сумі 4100,93 грн. сплачені позивачем згідно рахунку-фактури №449 від 03 вересня 2013 року за не поставлений відповідачем товар останнім не повернено, що й зумовило звернення з позовом у даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд зазначає наступне.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Факт виставлення відповідачем позивачу рахунку-фактури №449 від 03 вересня 2013 року (арк.с. 15, т.с.1) та оплати позивачем відповідного рахунку (банківські виписки, арк.с. 12-13, т.с. 1), свідчить про наявність між сторонами договірних зобов'язань з поставки світильників, що виникли шляхом укладення господарського договору у спрощений спосіб.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Позивач свої зобовязання з оплати обумовленого рахунком-фактурою №449 від 03 вересня 2013 року (арк.с. 15, т.с.1) товару виконав належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками від 06.09.2013 р. на суму 83000,00 грн. та від 17.09.2013 р. на суму 14472,30 грн. (арк.с. 12, 13, т.с. 1).

Частиною 1 статті 662 ЦК України визначено, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 ЦК України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно рахунку-фактури №449 від 03 вересня 2013 року (арк.с. 15, т.с.1) відповідач зобовязався поставити позивачу на другий день після надходження коштів на розрахунковий рахунок. Отже, станом на момент розгляду даної справи, строк поставки відповідачем товару згідно рахунку-фактури №449 від 03 вересня 2013 року настав.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення статей 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано доказів поставки позивачу товару, обумовленого рахунком-фактурою №449 від 03 вересня 2013 року (арк.с. 15, т.с.1). Факт невиконання відповідачем свого зобовязання з поставки товару позивачу не заперечується та не спростовується відповідачем.

Згідно наявної в матеріалах справи претензії вих.№23 від 23.12.2015 р. (арк.с.17), позивач вимагав у відповідача повернення залишку сплачених позивачем коштів в сумі 4100,93 грн. у зв'язку з відмовою відповідача від поставки товару. Факт відмови від поставки товару відповідачем не заперечувався та не спростовувався.

Зі змісту частині 1 статті 665 ЦК України вбачається, що у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Таким чином, враховуючи відмову відповідача від поставки товару у позивача, відповідно до ч. 1 ст. 665 ЦК України, виникло право на відмову від договору поставки, а від так і на повернення сплачених за неотриманий товар коштів в сумі 97472,30 грн.

На звернення позивача, викладене в претензії вих.№09/10від 09.10.2013 р. (арк.с. 14, т.с.1), відповідач повернув позивачу частину вартості оплаченого позивачем та не поставленого відповідачем згідно рахунку-фактури №449 від 03 вересня 2013 року товар - на суму 93371,37 грн. (банківські виписки від 14 жовтня 2013 року на суму 90000,00 грн., 21 листопада 2013 року на суму 2072,30 грн. та 09 грудня 2013 року на суму 1299,07 грн., арк.с. 9-11, т.с.1).

Позивач стверджує, що відповідач решту заборгованості згідно рахунку-фактури №449 від 03 вересня 2013 року в сумі 4100,93 грн. не повернув.

Вимогу про повернення решти заборгованості в сумі 4100,93 грн. відповідач отримав 28 грудня 2015 року (повідомлення про вручення поштового відправлення, арк.с. 16, т.с.1).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи наведене, а також факт отримання відповідачем претензії позивача про повернення коштів в сумі 4100,93 грн. - 28 грудня 2015 року, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, строк повернення відповідних коштів настав - 04.01.2016 р. Відповідні обставини позивачем не спростовано, доказів отримання відповідачем претензії про повернення коштів, що становлять предмет спору у даній справі раніше позивачем, в порушення статей 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення статей 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано доказів повернення позивачу залишку вартості оплаченого позивачем та не поставленого відповідачем товару згідно рахунку-фактури №449 від 03 вересня 2013 року товар на суму 4100,93 грн.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідач прострочив виконання грошового зобовязання перед позивачем щодо повернення вартості оплаченого позивачем та непоставленого відповідачем згідно рахунку-фактури №449 від 03 вересня 2013 року товару на суму 4100,93 грн., а отже позовні вимоги в цій частині є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, зокрема, статтям 253-255, 625 ЦК України, встановив, що позовні вимоги в цій частині в цілому є законними та обґрунтованими. Втім, позивачем безпідставно визначено початковий період їх нарахування з 21.10.2013 р., адже ним не надано доказів настання обовязку відповідача з повернення коштів відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України саме на цю дату.

Наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 28 грудня 2015 року поштового відправлення (арк.с. 16, т.с.1) свідчить, що, відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, обовязок відповідача щодо повернення спірних коштів настав 04.01.2016 р., а отже нарахування 3% річних та інфляційних втрат можливе з 05.01.2016 р.

Таким чином, позовні вимоги з частині стягнення 3%річних та інфляційних втрат відлягають частковому задоволенню, за період з 05.01.2016 р. по визначений позивачем кінцевий термін їх нарахування 24.02.2016 р. в сумі 17,53 грн. та 20,50 грн. відповідно.

З приводу позовних вимог в частині стягнення пені, суд зазначає наступне.

За приписами ст.ст. 549, 611 ЦК України обовязок боржника по сплаті пені виникає у разі порушення зобов'язання та за умови визначення такої відповідальності в договорі або законі.

Ані законом, ані домовленістю між сторонами обовязок відповідача зі сплати пені у випадку прострочення повернення коштів позивачу не передбачено.

Отже, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 49 ГПК України, відповідно до якої при частковому задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 519,44 грн.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 175, 181 ГК України, ст.ст. 253-255, 530, 549, 611, 612, 625, 662, 663, 665, 712 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 38, 43, 44, 48, 49, 75, 80, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Світ Пром (61001, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 14/16, ) на користь Приватного підприємства Світло-Енерго (36034, АДРЕСА_1, ) 4100,93 грн. суми основного боргу; 20,30 грн. інфляційних втрат, 17,53 грн. 3% річних, 519,44 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 11.04.2016 р.

Суддя ОСОБА_2