КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р. Справа№ 5011-12/9693-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю:

від позивача - представник не прибув;

від першого відповідача - Пилипенко А.В., довіреність №008ю від 26.01.2016;

від другого відповідача - представник не прибув;

від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на ухвалу господарського суду міста Києва від 16.02.2016 про відмову у задоволенні скарги публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №5011-12/9693-2012 (суддя Сівакова В.В.) за позовом публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" та приватного акціонерного товариства "АК-Транс" про звернення стягнення на предмет іпотеки.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.11.2012 у справі № 5011-12/9693-2012 (залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 18.06.2013) позовні вимоги задоволено повністю та вирішено:

- звернути стягнення на заставлене майно, передане в іпотеку відповідно до договору про заставу від 04.03.2003 б/н, що укладений між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Закритим акціонерним товариством "Автомобільна група "Віпос", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського адміністративного округу Кондратенком М.І. (реєстраційний номер 1181), до якого в подальшому були внесені зміни згідно додаткової угоди № 1 від 13.12.2006, відповідно до якого в заставу Банку передано нерухоме майно, а саме: нежила будівля (літ. Г) загальною площею 2113,60 кв. м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Сім'ї Хохлових, 9-а, належить Закритому акціонерному товариству "Автомобільна група "Віпос" на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2002, укладеного між Відкритим акціонерним товариством "Київська обласна база матеріально-технічного та сервісного забезпечення "Облагротехсервіс" та Закритим акціонерним товариством "Автомобільна група "Віпос" і зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 04.02.2003 за №209 П.

Кошти від реалізації предметів застави направити виключно в рахунок погашення кредитної заборгованості Приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" (м. Київ, вул. Сім'ї Хохлових, 9-а, , розрахунковий рахунок № 260032429 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" МФО 300335) перед Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (м. Київ, вул. Лєскова, 9 , кор/рах. 1 в ОПЕРУ НБУ, МФО 300001) за Генеральною кредитною угодою від 06.03.2002 № 010/08/511, кредитним договором від 12.09.2008 № 010/08/4076 та кредитним договором від 28.02.2008 № 010/03-022/016 у сумі 2 506 298,68 євро (два мільйони п'ятсот шість тисяч двісті дев'яносто вісім євро 68 євроцентів), що за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2012 складає 25 129 200,71 грн. (двадцять п'ять мільйонів сто двадцять дев'ять тисяч двісті гривень 71 копійка), 10 519,38 дол. США (десять тисяч п'ятсот дев'ятнадцять доларів США 38 центів), що за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2012 складає 84 081,42 грн. (вісімдесят чотири тисячі вісімдесят одна гривня 42 копійки) та 134 197,36 грн. (сто тридцять чотири тисячі сто дев'яносто сім гривень 36 копійок), в тому числі: основна заборгованість - 2 411 802,43 євро (два мільйони чотириста одинадцять тисяч вісімсот два євро 43 євроцента); заборгованість за відсотками - 94 496,25 євро (дев'яносто чотири тисячі чотириста дев'яносто шість євро 25 євроцентів) та 10 519,38 дол. США (десять тисяч п'ятсот дев'ятнадцять доларів США 38 центів); пеня за відсотками - 134 197,36 грн. (сто тридцять чотири тисячі сто дев'яносто сім гривень 36 копійок);

- звернути стягнення на заставлене майно, передане в заставу відповідно до договору про заставу товарів в обороті від 20.10.2004 № 11/1-511/4 зі змінами, внесеними додатковими угодами № 1 від 23.02.2005 № 2 від 13.12.2006, № 3 від 29.05.2008, № 4 від 24.04.2009, № 5 від 29.12.2009, № 6 від 31.05.2010, № 7 від 01.07.2010, № 8 від 20.08.2010, № 9 від 12.05.2011, що укладений між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Закритим акціонерним товариством "Автомобільна група "Віпос", відповідно до якого в заставу Банку передано майно (автомобілі), а саме:

Lamborghini Gallardo Spyder 5.0 (чорний), номер кузова НОМЕР_1;

Lamborghini Gallardo Coupe LP-560-4 5.2 (білий) номер кузова НОМЕР_2;

Lamborghini Gallardo Coupe LP-550-2 Valentino Baldoni 5.2 (помаранчевий) номер кузова НОМЕР_3.

Кошти від реалізації предметів застави направити виключно в рахунок погашення кредитної заборгованості Приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" (м. Київ, вул. Сім'ї Хохлових, 9-А, , розрахунковий рахунок № 260032429 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" МФО 300335) перед Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (м. Київ, вул. Лєскова, 9 , кор/рах. 1 в ОПЕРУ НБУ, МФО 300001) за Генеральною кредитною угодою від 06.03.2002 № 010/08/511, кредитним договором від 12.09.2008 № 010/08/4076 та кредитним договором від 28.02.2008 № 010/03-022/016 у сумі 2 506 298,68 євро (два мільйони п'ятсот шість тисяч двісті дев'яносто вісім євро, 68 євроцентів), що за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2012 складає 25 129 200,71 грн. (двадцять п'ять мільйонів сто двадцять дев'ять тисяч двісті гривень 71 копійка), 10 519,38 дол. США (десять тисяч п'ятсот дев'ятнадцять доларів США 38 центів), що за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2012 складає 84 081,42 грн. (вісімдесят чотири тисячі вісімдесят одна гривня 42 копійки) та 134 197,36 грн. (сто тридцять чотири тисячі сто дев'яносто сім гривень, 36 копійок), в тому числі: основна заборгованість - 2 411 802,43 євро (два мільйони чотириста одинадцять тисяч вісімсот два євро 43 євроцента); заборгованість за відсотками - 94 496,25 євро (дев'яносто чотири тисячі чотириста дев'яносто шість євро 25 євроцентів) та 10 519,38 дол. США (десять тисяч п'ятсот дев'ятнадцять доларів США 38 центів); пеня за відсотками - 134 197,36 грн. (сто тридцять чотири тисячі сто дев'яносто сім гривень 36 копійок);

- звернути стягнення на заставлене майно, передане в іпотеку відповідно до договору про заставу нерухомості від 15.09.2004 б/н, що укладений між публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Відкритим акціонерним товариством "АК-ТРАНС" (м. Київ, вул. Оранжерейна, 1, ) нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського адміністративного округу Кондратенком М.І. (реєстраційний номер 4803), зі змінами, внесеними додатковою угодою № 1 від 13.12.2006, відповідно до якого в заставу Банку передано нерухоме майно, а саме: нежила будівля -корпус КПП (літ. Б) загально площею 2600,90 кв. м, що розташована по вул. Оранжерейна 1 у м. Києві, належить Відкритому акціонерному товариству "АК-Транс" на підставі свідоцтва на право власності на майновий комплекс серії МК № 010002560, виданого Головним управлінням майном Київської міської державної адміністрації 25.11.99 р. згідно наказу "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна" від 22.11.1999 №612-В та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 13.12.1999 за № 599з;

Кошти від реалізації предметів іпотеки направити виключно в рахунок погашення кредитної заборгованості Приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" (м. Київ, вул. Сім'ї Хохлових, 9-А, , розрахунковий рахунок № 260032429 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" МФО 300335) перед Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (м. Київ, вул. Лєскова, 9, , кор/рах. 1 в ОПЕРУ НБУ, МФО 300001) за Генеральною кредитною угодою від 06.03.2002 № 010/08/511, кредитним договором від 12.09.2008 № 010/08/4076 та кредитним договором від 28.02.2008 № 010/03-022/016 у сумі 2 506 298,68 євро (два мільйони п'ятсот шість тисяч двісті дев'яносто вісім євро 68 євроцентів), що за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2012 складає 25 129 200,71 грн. (двадцять п'ять мільйонів сто двадцять дев'ять тисяч двісті гривень 71 копійка), 10 519,38 дол. США (десять тисяч п'ятсот дев'ятнадцять доларів США 38 центів), що за офіційним курсом НБУ станом на 30.09.2012 складає 84 081,42 грн. (вісімдесят чотири тисячі вісімдесят одна гривня 42 копійки) та 134 197,36 грн. (сто тридцять чотири тисячі сто дев'яносто сім гривень 36 копійок), в тому числі: основна заборгованість - 2 411 802,43 євро (два мільйони чотириста одинадцять тисяч вісімсот два євро 43 євроцента); заборгованість за відсотками - 94 496,25 євро (дев'яносто чотири тисячі чотириста дев'яносто шість євро 25 євроцентів) та 10 519,38 дол. США (десять тисяч п'ятсот дев'ятнадцять доларів США 38 центів); пеня за відсотками - 134 197,36 грн. (сто тридцять чотири тисячі сто дев'яносто сім гривень 36 копійок).

У відповідності до ст. 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та ст. 39 Закону України "Про іпотеку" реалізацію предметів застави/іпотеки зазначених в пунктах 2,3,4 резолютивної частини цього рішення здійснити шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, початкову ціну реалізації встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

На виконання зазначеного рішення господарським судом міста Києва позивачу 02.08.2013 видано наказ.

ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" звернувся до суду зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про:

- визнання дій старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. при винесені постанови про закінчення виконавчого провадження № 42922364 незаконними;

- визнання постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. про закінчення виконавчого провадження № 42922364 від 01.12.2015 з виконання наказу суду від 02.08.2013 № 5011-12/9693-2012 недійсною;

- зобов'язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 02.08.2013 № 5011-12/9693-2012.

Разом зі скаргою подано клопотання про поновлення строку подання скарги до суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.02.2016 у справі № 5011-12/9693-2012 відновлено публічному акціонерному товариству "Райффайзен Банк Аваль" пропущений строк для звернення зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; у задоволенні скарги публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовлено повністю.

При прийнятті даної ухвали, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки кредитна заборгованість за генеральною кредитною угодою № 010/08/511 від 06.03.2002 та кредитними договорами № 010/08/4076 від 12.09.2008, № 010/03-022/016 від 28.02.2008 (примусове стягнення якої відбувалось на підставі наказу господарського суду міста Києва від 02.08.2013 у даній справі № 5011-12/9693-2012) повністю погашена в межах виконавчого провадження № 43700110 з примусового виконання рішення у іншій справі № 910/104/2013, державним виконавцем 01.12.2015 правомірно прийнято оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 42922364.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду міста Києва від 16.02.2016 у справі № 5011-12/9693-2012 скасувати, а скаргу на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити.

В обґрунтування вимог апелянт посилається на те, що державним виконавцем неправомірно було виконано рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2013 у справі № 910/104/2013 у визначеному в ньому гривневому еквіваленті суми заборгованості, що встановлювалась судом на момент прийняття такого рішення.

Також, скаржник зазначає про непогашення боржником в повному обсязі заборгованості.

За наведених обставин, позивач вказує на відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження з виконання наказу у даній справі № 5011-12/9693-2012.

Представник першого відповідача в судовому засіданні 11.04.2016 заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Позивач, другий відповідач та Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України правом на участь своїх представників не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми в даному судовому засіданні від позивача, другого відповідача та ВДВС до суду не надійшло.

Враховуючи наведене вище, а також те, що саме позивачем подана апеляційна скарга, а отже його позиція є викладеною та зрозумілою, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Частиною 5 статті 106 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду - скасуванню, з наступних підстав.

Як вже було зазначено вище, на виконання рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2012 у справі № 5011-12/9693-2012 позивачу видано наказ.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01.12.2015 виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва № 5011-12/9693-2012 від 02.08.2013 про звернення стягнення на заставлене майно закінчено.

При цьому, державний виконавець виходив з наступного.

Згідно резолютивної частини виконавчого документа кошти, отримані від реалізації заставного майна, направити виключно в рамках погашення кредитної заборгованості за Генеральною кредитною угодою № 010/08/511 від 06.03.2002. В рамках ВП № 43700110 з виконання наказу господарського суду міста Києва №910/104/2013 від 29.07.2013, яке перебувало на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, заборгованість по вищезгаданій кредитній угоді погашено в повному обсязі.

Враховуючи викладене, рішення виконано фактично в повному обсязі згідно з виконавчим документом.

З урахуванням встановлення обставин виконання в повному обсязі рішення у справі №910/104/2013, державний виконавець дійшов висновку про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 02.08.2013 у справі № 5011-12/9693-2012.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою звернувся до суду зі скаргою зі скаргою в порядку ст.121-2 Господарського процесуального кодексу України.

Разом зі скаргою подано клопотання про поновлення строку подання скарги до суду, яке було задоволено судом першої інстанції.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Як вбачається з матеріалів справи, дана скарга публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" надійшла до суду 21.01.2016.

При цьому, скаржник вказує на те, що він дізнався про оскаржувану постанову 08.12.2015 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

В межах десяти днів, тобто 18.12.2015 позивачем було направлено до суду скаргу № 140-0-0-00/8/4207 від 18.12.2015 на дії органу ДВС щодо прийняття вказаної постанови, проте ухвалою суду від 31.12.2015, яка отримана скаржником 18.01.2016, скаргу було повернуто позивачу без розгляду у зв'язку з відсутністю доказів направлення копії скарги другому відповідачу.

Скаржником було усунуто вказаний недолік, який став підставою для повернення скарги та 20.01.2016 направлено до суду скаргу за № 140-0-0-00/8/185 від 20.01.2016.

Відповідно до ст. 53 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Про відновлення пропущеного строку зазначається в рішенні, ухвалі чи постанові господарського суду. Про відмову у відновленні строку виноситься ухвала, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене та враховуючи те, що скаржник вперше звернувся до суду з відповідною скаргою вчасно, проте таку скаргу судом булу повернуто, а також негайне усунення недоліку, який став підставою для повернення, суд першої інстанції обґрунтовано відновив заявнику пропущений строк для звернення з даною скаргою до суду.

Разом з тим, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; визнання боржника банкрутом; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1 - 6, 8, 9, 11 - 13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Із наявної в матеріалах справи постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. про закінчення виконавчого провадження від 01.12.2015 ВП №42922364 вбачається, що підставою для закінчення відповідного виконавчого провадження державним виконавцем було визначено фактичне виконання в повному обсязі рішення у справі №910/104/2013 згідно з виконавчим документом.

Так, рішенням господарського суду міста Києва від 11.07.2013 позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" задоволено повністю та присуджено до стягнення з приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "ВІПОС" на користь позивача заборгованість з повернення кредиту у розмірі 2 411 802,43 євро, що становить еквівалент 24 700 233,41 грн. по курсу Національного банку України станом на 11.07.2013, заборгованість по відсотках у розмірі 94 496,25 євро, що становить еквівалент 967 773,89 грн. по курсу Національного банку України станом на 11.07.2013, та у розмірі 10 519,38 доларів США, що становить еквівалент 84 081,40 грн. по курсу Національного банку України станом на 11.07.2013, пеню у розмірі 134 197,36 грн. та судовий збір у розмірі 64 380,00 грн.

На виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва 29.07.2013 було видано відповідний наказ.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закінчено виконавче провадження від 01.12.2015 ВП №43700110 у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При цьому, мотивуючи відповідне рішення державним виконавцем було зазначено, що згідно виконавчого документу необхідно стягнути 25 866 584,66 грн., з яких боржником в самостійному порядку перераховано стягувачу кошти в розмірі 8 149 147,83 грн., а залишок заборгованості в сумі 17 717 436,83 грн. надійшов на спеціальний реєстраційний рахунок з обліку депозитних сум Міністерства юстиції України та в подальшому перераховано на рахунок стягувача, у зв'язку з чим дійшов висновку, що рішення виконано в повному обсязі.

Отже, державним виконавцем було встановлено виконання рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2013 у справі № 910/104/2013 у визначеному в ньому гривневому еквіваленті суми заборгованості, що встановлювалась судом на момент прийняття такого рішення та ухвали від 04.11.2013 про розстрочку виконання рішення.

Вказана постанова про закінчення виконавчого провадження була визнана господарським судом міста Києва недійсною (ухвала від 15.03.2016 у справі № 910/104/2013, яка наразі оскаржується в апеляційному порядку), оскільки суд дійшов висновку щодо необхідності виконання судового рішення зі спору про стягнення заборгованості в іноземній валюті виходячи саме із встановленого розміру зобов'язання у відповідній валюті, а не його гривневого еквіваленту, встановленого на момент прийняття рішення у справі.

Як вже зазначалось, підставою для закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва у даній справі №5011-12/9693-2012 державним виконавцем було визначено фактичне виконання в повному обсязі рішення у справі №910/104/2013 згідно з виконавчим документом.

При цьому, місцевий господарський суд, визнаючи обґрунтованою оскаржувану постанову ДВС про закінчення виконавчого провадження, не звернув увагу на надані позивачем документи, якими спростовується висновок про погашення боржником заборгованості в повному обсязі.

Так, згідно письмових пояснень позивача від 15.02.2016 року №140-0-0-00/8/591 заборгованість за генеральною кредитною угодою №010/08/511 від 06.03.2002 року та кредитними договорами від 12.09.2008 № 010/08/4076 та від 28.02.2008 № 010/03-022/016 на дату розгляду судової справи не погашена, та складає: за тілом кредиту - 863 254, 97 Євро, за відсотками - 54 607,35 Євро.

До матеріалів справи Банком разом з вищезазначеними поясненнями надано завірені копії виписок про рух коштів за генеральною кредитною угодою №010/08/511 від 06.03.2002 року та кредитними договорами від 12.09.2008 №010/08/4076 та від 28.02.2008 № 010/03-022/016. Також, додатком до скарги, Банком надано до суду розрахунок заборгованості за вищезазначеними кредитами.

Однак, судом подані позивачем докази наявності заборгованості досліджено не було. Оскаржувана ухвала не містить жодних обгрунтувань відхилення вказаних документів, як належних доказів на підтвердження обставин існування боргу за кредитними договорами.

Також, місцевий господарський суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість виконання рішення суду у визначеному у ньому гривневому еквіваленті суми заборгованості, присудженої до стягнення.

Так, спірні зобов'язання (як у даній справі, так і у справі №910/104/2013) було визначено в іноземній валюті (Євро та доларах США), адже саме у такій валюті за спірними договорами ПрАТ "Автомобільна група "ВІПОС" отримувалися кредитні кошти та було взято на себе зобов'язання з їх повернення і сплаті відсотків за користування ними.

При цьому, визначення в резолютивній частині судового рішення еквіваленту спірного зобов'язання в гривні за курсом до відповідної іноземної валюти, діючим на момент прийняття такого рішення, не змінює суті встановленого судом в мотивувальній частині такого рішення існуючого обов'язку відповідача по сплаті заборгованості в іноземній валюті (валюті зобов'язання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1 та 3 ст. 533 Цивільного кодексу України).

Отже, законодавство України дозволяє як видавати кредити в іноземній валюті так і приймати відповідні рішення щодо стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій.

За змістом статей 1, 8 Конституції України Україна є правова держава. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відтак, присудженні до стягнення рішенням у даній справі грошові кошти, є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирне володіння яким з моменту винесення наведеного рішення гарантується ст.ст. 1, 8, 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

При цьому, в рішеннях у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р. та "Ясіуньєне проти Латвії" від 06.03.2003 р. Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 53 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, що мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов'язує їх продати протягом семи днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу. У разі якщо такі кошти розміщені у банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов'язує їх перерахувати протягом семи днів ці кошти до банку або іншої фінансової установи, які мають таке право, для їх реалізації відповідно до вимог частини першої цієї статті. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби. Кошти виконавчого збору, стягнуті при виконанні рішення про стягнення коштів в іноземній валюті, відповідно до цієї статті реалізуються, а одержані після цього кошти у гривнях зараховуються до Державного бюджету України.

Отже, судове рішення зі спору про стягнення заборгованості в іноземній валюті необхідно виконувати виходячи саме із встановленого розміру зобов'язання у відповідній валюті, а не його гривневого еквіваленту, встановленого на момент прийняття рішення у справі.

Аналогічної позиції дотримується також Вищий господарський суд України у постановах від 15.10.2014 у справі №904/59/14 та від 07.12.2015 у справі №922/70/14.

Крім того, позивачем при розгляді даної справи у суді першої інстанції надано відповіді Міністерства юстиції України №17654-0-33-15/20 від 14.07.2015р. та Державної виконавчої служби України №15-0-35-814/42 від 27.03.2015р. на запити Банку про роз'яснення щодо виконання наказів суду в іноземній валюті.

Наданими роз'ясненнями підтверджено можливість примусового виконання рішення суду про стягнення боргу в іноземній валюті та, зокрема, зазначено, що статтею 53 Закону України "Про виконавче провадження" врегульовано особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті.

Так, у п. 3 вищезазначеної статті вказано, що у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувану. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

Повідомлено, що відповідно до пункту 12.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 р. за №489/20802, органи державної виконавчої служби мають відповідні рахунки в органах Державної казначейської служби України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках.

Згідно пункту 12.2. Інструкції, розрахунки з таких рахунків здійснюються тільки в безготівковій формі. Не допускається видача та переказ стягнутих державними виконавцями сум стягувачам без зарахування на депозитній рахунок органу державної виконавчої служби.

Враховуючи викладене, стягнуті з боржника кошти в іноземній валюті зараховуються на відповідних валютній рахунок органу державної виконавчої служби та перераховуються в подальшому стягувачу.

Вищезазначені Роз'яснення Міністерства юстиції України та Державної виконавчої служби України також підтверджують позицію про те, що судове рішення зі спору про стягнення заборгованості в іноземній валюті необхідно виконувати виходячи саме із встановленого розміру зобов'язання у відповідній валюті, а не його гривневого еквіваленту, тим більше встановленого на момент прийняття рішення у справі, а не на момент фактичного виконання.

З огляду на викладене, підстави для закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва у даній справі №5011-12/9693-2012 були відсутні, оскільки фактичне виконання в повному обсязі рішення у справі №910/104/2013 не відбулось.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про неправомірність дій державного виконавця щодо прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження від 01.12.2015 ВП №42922364, що свідчить про існування правових підстав для визнання відповідної постанови недійсною.

З урахуванням викладеного, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, а тому відповідно підлягає скасуванню.

Стосовно вимоги позивача про зобов'язання ДВС відновити виконавче провадження, слід зазначити наступне.

Згідно п. 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

При цьому, суд відзначає, що відновлення відповідного виконавчого провадження за наслідками визнання недійсною постанови про закінчення такого провадження врегульовано положеннями ст. 51 Закону України "Про виконавче провадження", яка передбачає відповідний порядок вчинення таких дій, а тому задоволення вимоги про зобов'язання державного виконавця вчинити дії щодо відновлення виконавчого провадження на даній стадії буде підміною судом його обов'язків, що є недопустимим та унеможливлює задоволення скарги в цій частині.

З огляду на викладене, у задоволенні вказаної вимоги за скаргою слід відмовити.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нової - про часткове задоволення скарги публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль".

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на ухвалу господарського суду міста Києва від 16.02.2016 у справі №5011-12/9693-2012 задовольнити частково.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 16.02.2016 у справі №5011-12/9693-2012 скасувати.

3. Скаргу публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Визнати незаконними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. при винесені постанови про закінчення виконавчого провадження від 01.12.2015 № 42922364.

Визнати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 01.12.2015 про закінчення виконавчого провадження ВП №42922364 з виконання наказу господарського суду міста Києва від 02.08.2013 у справі №5011-12/9693-2012 недійсною.

У задоволенні іншої частини вимог за скаргою відмовити.

4. Матеріали справи №5011-12/9693-2012 повернути до господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко