ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р. Справа № 917/2351/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №1/09-1-16 від 04.01.2016 року);

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№848П/1-43) на рішення господарського суду Полтавської області від 12 січня 2016 року у справі №917/2351/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Екон Трейд", м. Світловодськ, Кіровоградської області,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Айдар-Транс", с. Піски, Лубенського району, Полтавської області,

про стягнення 66453 грн. 47 коп.

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2015 року позивач, ТОВ "Екон Трейд", звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до відповідача, ТОВ "Айдар-Транс", про стягнення з відповідача 66453 грн. 47 коп. в т.ч. 50000 грн. 00 коп. заборгованості за товар по договору №9 від 01.01.2015р., 1543 грн. 88 коп. інфляційних, 739 грн. 73 коп. річних, 14169 грн. 86 коп. пені.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 12 січня 2016 року у справі №917/2351/15 (суддя Тимошенко К.В.) позов задоволено повністю. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Айдар-Транс" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Екон Трейд" 50000 грн. 00 коп. заборгованості за договором поставки товару №9 від 01.01.2015р., 1543 грн. 88 коп. - інфляційних, 739 грн. 73 коп. - річних, 14169 грн. 86 коп. - пені, 1218 грн. 00 коп. судового збору.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського Полтавської області від 12 січня 2016 року у справі №917/2351/15.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2015 року апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 11.04.2015 року на 11:00 год.

08.04.2016 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з перебуванням на лікарняному директора підприємства (вх.№3820).

11.04.2016 року представником позивача подано заперечення на апеляційну скаргу (вх.№3861), в якому вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, виходячи з того, що відповідно до вимог статті 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи, коли спір не може бути вирішено в даному засіданні, зокрема, через незявлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Відповідно до пункту 3.9.2 ч. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, господарський суд, з урахуванням обставин конкретної справи, може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи, у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.).

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, явку представників сторін у дане судове засідання не визнано обовязковою, позицію відповідача достатньо повно викладено в апеляційній скарзі, у звязку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними у ній матеріалами у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно договору поставки нафтопродуктів №9 від 01.01.2015р. (далі - договір) постачальник (позивач) зобов'язався поставити відповідачу нафтопродукти, а відповідач (покупець) - прийняти і оплатити нафтопродукти (т.1 а.с. 78-80).

Пунктами 1.2, 3.2 договору передбачено, що номенклатура, кількість, ціна товару визначається сторонами за взаємною згодою на основі заявки покупця, й зазначаються в підписаних сторонами специфікаціях та видаткових накладних, що є невід'ємною частиною договору. Асортимент, кількість (об'єм) товару, ціна, умови оплати, терміни і умови його поставки та моменту відвантаження узгоджуються сторонами в заявках, специфікаціях та інших бухгалтерських документах, що застосовуються при товарообороті, або при необхідності - шляхом укладення додаткових угод, які є невід'ємною частиною цього договору.

На підтвердження поставки товару позивачем надані копії видаткових накладних, актів здачі - приймання товару, товарно-транспортних накладних та довіреностей на отримання товару (т.1 а.с. 64, 65, 67, 68, 70, 72-74).

Виходячи з наданих позивачем доказів, відповідач за видатковою накладною №РН-15/04-6 від 15.04.2015р. та актом здачі-прийняття товару №15/04-6 від 15.04.2015р., за видатковою накладною №РН-01/04-1 від 01.04.2015р. та актом здачі-примання товару №01/04-1 від 01.04.2015р., які засвідчені підписами і скріплені печатками обох сторін, отримав дизельне паливо на суму 169680 грн. 00 коп. та 200564 грн. 00 коп. відповідно. Таким чином, відповідачем отримано товару на загальну суму 370244 грн. 00 коп.

Отримання товару на вказану суму підтверджується також актом звірки, підписаним обома сторонами та засвідченим печатками обох сторін (т.1 а.с. 109).

Згідно наданих позивачем доказів (виписок та листів банку) відповідачем сплачено 320244 грн. 00 коп. (т.1 а.с. 91-108, 110, 121-125).

З огляду на викладене, відповідачем не оплачено товар на суму 50000 грн. 00 коп.

При винесенні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Абзац 1 ч. 1 ст.193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Оскільки відповідачем не було надано до суду доказів сплати заборгованості за договором поставки, отже правомірним є висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову в цій частині.

Також обґрунтованими є позовні вимоги в частині стягнення 1543,88 грн. інфляційних втрат та 739,73 грн. 3% річних, з огляду не наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В пунктах 3.1, 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань", з метою однакового та правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, повязаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, Вищій господарський суд України визначив, що: інфляційні нарахування на суму бору, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті; сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так cамо як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З апеляційної скарги відповідача вбачається, що він не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з нього 14169,86 грн. пені та вважає, що позивач нарахував пеню та просить її стягнути за весь час прострочення, що суперечить пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України, якою встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Проте колегія суддів вважає таки твердження апелянта безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В силу статей 546-551 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. При цьому, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання і її розмір (ч. 2 ст. 551 ЦК України) встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В силу ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З наданого позивачем розрахунку пені (т.1 а.с.8) вбачається, що позивач нарахував пеню за період прострочення з 16.04.2015 року по 12.10.2015 року, тобто за шість місяців, що повністю узгоджується з приписами пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Полтавської області від 12 січня 2016 року у справі №917/2351/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відповідача - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 33-34, 43, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 12 січня 2016 року у справі №917/2351/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 12.04.2016 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.