ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2016р. Справа№ 914/3911/15

За позовом: Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго, м. Львів

до відповідача: Львівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№48), м. Львів

про стягнення 167344,71 грн.

Суддя Мороз Н.В.

Суддя Ділай У.І.

Суддя Кидисюк Р.А.

при секретарі М.Потикевич

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

Суть спору:

Позовну заяву подано Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго», м. Львів до Львівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№48), м. Львів про стягнення 3% річних в розмірі 3006,69 грн. та 164338,02 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 16.11.2015р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 01.12.2015р.

В судовому засіданні 01.12.2015р. оголошувалась перерва до 22.12.2015р., про що представники сторін ознайомлені під розписку.

Ухвалою суду від 22.12.2015р. строк вирішення спору продовжено та відкладено розгляд справи на 21.01.2016р.

Для всебічного, повного та обєктивного вирішення спору, 21.01.2016р. розгляд справи відкладався з підстав, наведених у відповідній ухвалі суду. 28.01.2016р. в судовому засіданні оголошувалась перерва, про що представники сторін ознайомлені під розписку.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 01.02.2016р. призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів та відкладено розгляд справи. В судовому засіданні 23.02.2016р. оголошувалась перерва, про що представники сторін ознайомлені під розписку.

З метою всестороннього та об'єктивного вирішення спору, для дослідження та зясування всіх обставин даної справи, 10.03.2016р. розгляд справи відкладався з підстав, наведених у відповідній ухвалі суду. Строк вирішення спору продовжено до 06.04.2016р. та відкладено розгляд справи ухвалою суду від 31.03.2016р.

В судове засідання 06.04.2016р. представник позивача зявився, 31.03.2016р. через службу діловодства господарського суду додаткові письмові пояснення в обґрунтування заявлених позовних вимог. Позовні вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором про постачання теплової енергії в гарячій воді №5025А від 01.10.2002р., несвоєчасною оплатою поставленої теплової енергії відповідно до встановлених тарифів в порушення умов п.6.1. договору. Зазначив, що відповідно до Рішення Львівської міської ради №930 від 02.09.2008р. у м. Львові встановлений двохставковий тариф на гаряче водопостачання та теплову енергію, відповідно до якого плата за приєднане теплове навантаження стягується кожного місяці впродовж року. Звертає увагу на те, що розрахунки за теплову енергію проводяться відповідно до договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №5025А укладеного між сторонами 01.10.2002р. який є чинним, а посилання відповідача на відсутність фінансування з державного бюджету та несвоєчасність укладення договорів про закупівлі за державні кошти не звільняє відповідача від виконання зобовязання щодо своєчасної оплати за поставлену теплову енергію відповідно до укладеного між сторонами договору №5025А від 01.10.2002р. Посилання відповідача на відсутність заборгованості за спожиту теплову енергію та належне виконання зобовязання вважає такими що суперечать наявним в матеріалах справи документами та фактичним обставинам справи, оскільки відповідач листом від 24.09.2015р. визнав заборгованість яка становила 164241,87 грн., яку пізніше оплатив повністю. Заявою про зменшення позовних вимог від 01.02.2016р. вх. №442/16 просить суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 3006,69 грн. та 164338,02 грн. інфляційних втрат нарахованих за неналежне виконання зобовязання на підставі ст.625 ЦК України. Позов просить задоволити відповідно до заяви про зменшення позовних вимог.

Представники відповідача в судове засідання зявились, проти позову заперечили повністю. Зокрема, зазначили, що відповідач взяті на себе зобовязання щодо оплати фактично спожитої теплової енергії виконав у повному обсязі, а заборгованість в розмірі 164241,87 грн. була погашена відповідачем добровільно в терміни передбачені умовами договору про закупівлю теплової енергії за державні кошти №5025/З/К-5 від 29.09.2015р. Ствердили, що з травня 2015р. по вересень 2015р. позивач послуги з теплопостачання відповідачу не надавав, а тому, без надання послуг по постачанню теплової енергії нарахування плати за теплове навантаження є неправомірним. Також зазначили, що фінансування відповідача проводиться з державного бюджету України та не в повній мірі забезпечує усі видатки необхідні для нормального функціонування підприємства, а підприємство відповідача як бюджетна установа не може взяти на себе зобовязання щодо здійснення платежів поза межами бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Вважає, що відповідач належним чином виконав свої зобовязання та не прострочив виконання зобовязань щодо оплати за фактично спожиту теплову енергію, а нарахування позивачем штрафних санкцій за приєднане теплове навантаження є безпідставним. Крім того, представник відповідача зазначив, що нарахування штрафних санкцій для підприємтсва відповідача як установи виконання покарань, де відбувають покарання засуджені особи суперечить положенням п.10. ч.3. ст.20 Закону України Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що застосування інших фінансових санкцій, крім нарахування пені цим законом не передбачено. Вважає, оскільки позивач надав відповідачу не фінансові, а комунальні послуги, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України є безпідставним. В задоволенні позову просить відмовити.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, створивши сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов"язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу,надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Однією з підстав виникнення зобов"язань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

01.10.2002р. між Львівською виправною колонією №48 (відповідач, за договором споживач) та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (позивач, за договором - енергопостачальна організація) укладено договір №5025/А про постачання теплової енергії в гарячій воді з додатками до договору та додатковою угодою до договору від 12.09.2013р.

Відповідно до умов п.1 договору, енергопостачальна організація бере на себе зобовязання постачати споживачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобовязується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені договором.

Згідно п.2.1. договору, теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком №1 до договору у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію в період опалювального сезону; гаряче водопостачання протягом року згідно графіка, затвердженого органами місцевої влади.

У відповідності до умов п.3.2.1. договору, споживач зобовязаний додержуватися кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах які визначені в додатку №1 до даного договору, не допускаючи їх перевищення. Виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені даним договором (п.3.2.2 договору).

Відповідно до умов п.4.1.3. договору, енергопостачальна організація має право вимагати від споживача відшкодування збитків, завданих порушеннями, допущеними споживачем під час користування тепловою енергією.

Порядок розрахунків передбачений розділом 6 договору. Так, згідно п.6.1. договору, розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів та іншими незабороненими чинним законодавством формами. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач до 15-го числа місяця, наступного за звітним, сплачує енергопостачальній організації вартість фактично спожитої теплової енергії (п.п.6.2., 6.3. договору).

Пунктом 10.1. договору передбачено, цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.10.2003р. Припинення дії договору не звільняє споживача від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п.п.10.3, 10.4 договору).

Як встановлено судом, 10.03.2015р. та 29.09.2015р. між Львівською виправною колонією Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№48) (відповідач, за договором замовник) та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (позивач, за договором - учасник) укладено договори №№5025/З про закупівлю теплової енергії за державні кошти.

Відповідно до умов п.1.1 договорів, учасник зобовязується у 2015 році поставити замовнику теплову енергію для опалення та здійснювати гаряче водопостачання в потрібних йому обсягах, а замовник зобовязується отримати та оплатити одержану теплову енергію для опалення та гарячого водопостачання в порядку та за умовами, визначеними цими договорами та договором про постачання теплової енергії в гарячій воді №5025/А від 01.10.2002р.

При цьому, згідно п.п.1.4. договорів від 10.03.2015р. та 29.09.2015р. №№5025/З про закупівлю теплової енергії за державні кошти, сторонами визначено, що при виконанні умов даних договорів, а також з усіх питань необумовлених цими договорами сторони керуються укладеним між ними договором про постачання теплової енергії (договір №5025/А від 01.10.2002), за яким учасник є теплопостачальною організацією, а замовник - споживачем, а також Законом України «Про теплопостачання», Правилами користування тепловою енергією та Правилами технічної експлуатації теплоспоживальних установок і теплових мереж.

Згідно п.3.1. договору від 10.03.2015р., ціна договору визначається згідно діючими тарифами (цінами), затвердженими відповідними органами влади і становить 1233206,26 грн. з ПДВ.

Відповідно до умов п.3.1. договору від 29.09.2015р., ціна договору визначається згідно діючими тарифами (цінами), затвердженими відповідними органами влади і становить 1373604, 44 грн. з ПДВ.

Згідно п.п.4.1. договорів, розрахунки за цими договорами проводяться відповідно до виставлених учасником рахунків в порядку та на умовах, визначених договором про постачання теплової енергії. Оплата замовника за закуплену теплову енергію за цими договорами зараховується як оплата за теплову енергію за договором про постачання теплової енергії (п.4.2. договорів).

Пунктом 10.1. договору від 10.03.2015р. №5025/З про закупівлю теплової енергії за державні кошти встановлено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 30 квітня 2015 року. Відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України сторони дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, а саме з 01 січня 2015 року.

Згідно п.10.1. договору від 29.09.2015р. №5025/З про закупівлю теплової енергії за державні кошти, цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2015 року. Відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України сторони дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, а саме з 01 жовтня 2015 року.

06.10.2015р. між сторонами укладено додатковий договір №6 до договору №5025/З від 10.03.2015р. про закупівлю теплової енергії за державні кошти, згідно умов якого сторони дійшли згоди до 15 жовтня 2015р. продовжити дію договору про закупівлю теплової енергії за державні кошти №5025/З від 10.03.2015р. і збільшити її на суму 164 241,87 грн. Загальна сума договору №5025/З від 10.03.2015р. з внесеними змінами становить 1397447,87 грн.

На підставі укладеного договору №5025/А про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.10.2002р. в період опалювального сезону 2014р.-2015р., ЛМКП Львівтеплоенерго поставило відповідачу теплову енергію для опалення, що підтверджується актом про включення системи теплоспоживання від 23.10.2014р. (в матеріалах справи).

Однак, всупереч умов укладеного договору, відповідач за період з 01.01.2015р. по 30.09.2015р. несвоєчасно оплатив поставлену теплову енергію, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 164241,87 грн. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідачем сплачено суму основного боргу в розмірі 164241,87 грн. згідно виставленого рахунку №5025А-9 за вересень 2015р., що підтверджується банківською випискою долученою до матеріалів справи станом на 15.10.2015р. (в матеріалах справи).

Позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 3006,69 грн. та 164338,02 грн. інфляційних втрат нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України у звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань з оплати поставленої теплової енергії з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 01.02.2016р. вх. №442/16.

Відповідно до ст.526 ЦК України в контексті з вимогами ст.193 ГК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Відповідно до ст.ст. 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.ч.2,3 ст. 639 ЦК України, договір, може бути укладений у будь-якій формі, якщо інше не встановлено законом, у даному випадку сторони уклали договір у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог закону (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Згідно ч.6 ст.276 ГК України, розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору, який може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів (ч.7 ст. 276 ГК України).

За порушення строків оплати передбачених умовами п.6.1. договору №5025/А від 01.10.2002р. та неналежне виконання зобовязань позивачем нараховано відповідачу інфляційні втрати в розмірі 164338, 02 грн. та 3 % річних в сумі 3006,69 грн. на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідач заперечив проти проведених позивачем нарахувань, зазначив, що відповідач здійснив оплату по договору №5025/З від 10.03.2015р. на загальну суму 1233206, 26 грн. з ПДВ,, тобто виконав договірні зобовязання в повному обсязі, а заборгованість в розмірі 164241,87 грн. була погашена відповідачем добровільно 15.10.2015р. в терміни передбачені умовами договору про закупівлю теплової енергії за державні кошти №5025/З/К-5 від 29.09.2015р. Крім того, ствердив, що починаючи з травня 2015р. по вересень 2015р. ЛМКП «Львівтеплоенерго» послуги з теплопостачання відповідачу не надавало, а тому, без надання послуг по постачанню теплової енергії нарахування плати за теплове навантаження є неправомірним, а відтак, безпідставним є нарахування 3 % річних та інфляційних втрат. Зазначив, що постачання теплової енергії до підприємства фактично припинено у другій декаді квітня 2015р., оскільки показники приладу обліку за період з травня 2015р. по вересень 2015р. не змінились, тому, на думку відповідача, теплова енергія протягом вказаного періоду фактично не постачалась. Вважає, що нарахування позивачем штрафних санкцій за приєднане теплове навантаження є безпідставним, відтак правові підстави для стягнення та задоволення позовних вимог відсутні.

Як зазначалось вище, розділом 4 договору від 10.03.2015р. №5025/З та від 29.09.2015р. №5025/З про закупівлю теплової енергії за державні кошти встановлено порядок розрахунків. Так, згідно п.п.4.1. договорів, розрахунки за цими договорами проводяться відповідно до виставлених учасником рахунків в порядку та на умовах, визначених договором про постачання теплової енергії. Оплата замовника за закуплену теплову енергію за цими договорами зараховується як оплата за теплову енергію за договором про постачання теплової енергії (п.4.2. договорів).

Пунктом 6.1 договору №5025/А про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.10.2002р. визначено, розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів та іншими незабороненими чинним законодавством формами. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач до 15-го числа місяця, наступного за звітним, сплачує енергопостачальній організації вартість фактично спожитої теплової енергії (п.п.6.2., 6.3. договору).

У відповідності до ст.1 Закону України «Про теплопостачання», тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Рішенням Львівської міської ради №930 від 02.09.2008р. у м.Львові встановлено двохставковий тариф на гаряче водопостачання та теплову енергію для опалення. Плата за приєднане теплове навантаження стягується кожного місяця впродовж року.

Згідно п.6.2. Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання затвердженого Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики №242 від 17.02.2011р., двоставковий тариф на теплову енергію визначає грошовий вираз двох окремих частин: умовно-змінної як вартості одиниці (1 Гкал) спожитої теплової енергії та умовно-постійної як абонентської плати за одиницю (Гкал/год) теплового навантаження, застосування яких забезпечує плановий річний дохід від реалізації на рівні суми планової річної повної собівартості та відповідного планового річного прибутку, що забезпечується застосуванням одноставкового тарифу, розрахованого відповідно до вимог розділів I-V цього Порядку.

При цьому, пунктом 6.6. та п.6.7. Порядку розяснено, до умовно-змінної частини тарифу включаються планові прямі витрати на технологічне паливо і технологічну електроенергію для виробництва теплової енергії власними котельними, покупну теплову енергію, встановлену НКРЕ повну планову собівартість теплової енергії, виробленої власними теплоелектроцентралями, тепловими і атомними електростанціями, когенераційними установками та відповідна частина планового прибутку. До умовно-постійної частини тарифу включаються решта витрат планової повної собівартості виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, крім перелічених у пункті 6.6 цього розділу і віднесених до умовно-змінних витрат, та відповідна частина планового прибутку.

Виходячи з аналізу вищенаведеного, плата за приєднане теплове навантаження входить до складу скоригованого тарифу, в даному випадку двохставкового тарифу на послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, являє собою абонентську палату за Гкал/год теплового навантаження та є складовою ціни спожитої теплової енергії.

Суд звертає увагу, що додатком №1 до договору №5025/А про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.10.2002р. визначено обсяги постачання та споживання теплової енергії та, зокрема, максимальне теплове навантаження обєкта Гкал/год.

Пунктом 3.2.2 договору встановлено обовязок споживача виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені даним договором.

Таким чином, виходячи з аналізу законодавчих норм та умов укладених між сторонами договорів, судом встановлено, що порядок розрахунків за теплову енергію регулюється умовами п.6.1. договору №5025/А про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.10.2002р., а розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться відповідно до встановлених тарифів. При цьому, суд зазначає, що плата за приєднане теплове навантаження входить в складову тарифу (ціни), яку споживач зобовязаний сплатити теплопостачальній організації за надані йому послуги теплопостачання, кожного місяця впродовж року.

Твердження відповідача про відсутність заборгованості з оплати спожитої теплової енергії та належне виконання своїх зобовязань за договором від 10.03.2015р. №5025/З судом до уваги не приймаються, оскільки згідно листа прохання від 24.09.2015р. №10/48-13/3326, Львівська виправна колонія №48 визнала заборгованість за спожиту теплову енергію за договором № 5025 А від 01.10.2002р., яка станом на 01.09.2015р. була непогашеною та становила 140797, 24 грн. Суд звертає увагу, що відповідачем сплачено суму основного боргу в розмірі 164241,87 грн. (140797, 24 грн. заборгованість за спожиту теплову енергію та 23444,63 грн. за приєднане теплове навантаження) згідно виставленого рахунку №5025А-9 за вересень 2015р., що не заперечується сторонами та підтверджується банківською випискою долученою до матеріалів справи станом на 15.10.2015р. (в матеріалах справи). Відтак, з наведеного випливає, що відповідач визнав заборгованість в розмірі 164241,87 грн. та оплатив її, що спростовує посилання останнього на відсутність заборгованості та належне виконання зобовязань щодо своєчасної оплати спожитої теплової енергії згідно умов договору №5025А про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.10.2002р.

Крім того, в судових засіданнях відповідач ствердив, що нарахування штрафних санкцій для відповідача як установи виконання покарань, де відбувають покарання засуджені особи суперечить насамперед положенням ст.30 Закону України Про житлово-комунальні послуги», а саме щодо доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. Зазначив, що правовідносини між сторонами щодо надання комунальних послуг регулюються нормами житлового законодавства, а також ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Посилається на п.10. ч.3. ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» якою передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, споживач зобовязаний сплачувати пеню у встановленому законом чи договором розмірі. Застосування інших фінансових санкцій цим законом не передбачено. Вважає, оскільки позивач надав відповідачу не фінансові, а комунальні послуги, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України є безпідставним.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п.п.3.1., 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розяснено, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Таким чином, суд зазначає, що нараховані на підставі ст.625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних за своєю правовою природою не є штрафною санкцією, що спростовує посилання відповідача на п.10. ч.3. ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» щодо неможливості нарахування інших фінансових санкцій, зокрема інфляційних втрат та 3% річних. Відтак, закріплена в п.10 ч.3. ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає нарахування інфляційних втрати та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене наведене, позивачем за прострочення виконання зобовязання правомірно нараховано відповідачу інфляційні втрати на загальну суму 164338,02 грн. (за період з січня 2015р. по липень 2015р.) та 3% річних в розмірі 3006,69 грн. (за період з січня 2015р. по серпень 2015р.), відповідно до поданого розрахунку згідно заяви про зменшення позовних вимог від 01.02.2016р. Доказів зворотнього суду не надано.

Щодо посилання відповідача на відсутність коштів та передбачених державним бюджетом асигнувань на 2015р. необхідних для покриття витрат на оплату за приєднане теплове навантаження та заборону укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель передбачену ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель», суд зазначає.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь - які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Згідно ч.1 ст. 48 БК України визначено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Державної казначейської служби України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації - центральним органом виконавчої влади, визначеним Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, відповідач уклавши договір №5025/А про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.10.2002р. взяв на себе зобовязання щодо виконання його умов, відтак посилання на відсутність фінансування з державного бюджету Львівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області (48) не звільняє відповідача від виконання взятих на себе зобовязань щодо оплати нарахованих інфляційних втрат та 3 % річних за неналежне виконання зобовязань з своєчасної оплати за спожиту теплову енергію згідно договору №5025/А про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.10.2002р. Крім того, суд звертає увагу відповідача, що даний договір №5025/А від 01.10.2002р. станом на день розгляду справи є чинним, зміни до договору сторонами не вносились.

Згідно ч.1 ст.96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст.193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Відтак посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування щодо оплати нарахованих інфляційних втрат та 3 % річних за неналежне виконання зобовязань щодо своєчасної оплати за спожиту теплову енергію, судом до уваги не приймається, враховуючи вищенаведене та вимоги ст.625 ЦК України, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання (ст. 617 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Так, згідно правової позиції Верховного Суду України у Постанові від 15.05.2012р № 11/446 зазначено, ч.1 статті 530 ЦК передбачено, що якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Касаційний суд обгрунтовано відхилив заперечення МНС щодо неоплати продукції за відсутності бюджетних коштів на реєстраційному рахунку відповідача, оскільки на підставі частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках державного бюджету України на 2009 рік не виправдовує бездіяльність МНС і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

В силу ст.599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 ГПК України). Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 4-3 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судових засідань, а відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення повністю відповідно до заяви про зменшення позовних вимог.

Судові витрати покласти на відповідача, відповідно до ст. 49 ГПК України.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до п.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» (зі змінами та доповненнями), сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст. ст. 11, 96, 526, 525, 526, 599, 625, 629, 638, 639 ЦК України, ст. 193 ГК України, ст. ст. 32, 33, 43, 49, 82, 83, 84, 85, 116 ГПК України, господарський суд,

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Львівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№48), м.Львів, вул.Хуторівка, буд. 2 () на користь Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго", м. Львів, вул. Д. Апостола, 1 () 3006,69 грн. - 3% річних, 164338,02 грн. - інфляційних втрат, 2510,17 грн. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Рішення складено 11.04.2016р.

Суддя Мороз Н.В.

Суддя Ділай У.І.

Суддя Кидисюк Р.А.