РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2016Справа №910/32972/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Реда»

про стягнення 313 800,74 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

від позивача: Телегін Д.В. - представник, довіреність №91/2015/11/11-15 від 11.11.2015;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Суть спору:

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Реда» про стягнення 313 800,00 грн., а саме: 268 586,81 грн. основного боргу за спожиту активну електричну енергію, пені в сумі 38 940,86 грн., інфляційні втрати в сумі 3 072,45 грн. та 3 200,62 грн. процентів річних, а також витрат зі сплати судового збору в розмірі 4 707,01 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов угоди №167-15-е від 26.06.2015 про реструктуризацію заборгованості за активну електричну енергію за договором №71651 від 11.02.2008 на постачання електричної енергії в частині сплати заборгованості за поставлену активну електричну енергію, в результаті чого у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Реда» утворилась прострочена заборгованість, за наявності якої позивачем нараховані відповідачу пеня, проценти річних та інфляційні нарахування у зазначених вище розмірах.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.01.2016 позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Київенерго» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/32972/15 та призначено справу до розгляду на 28.01.2016.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 28.01.2016 та від 18.02.2016 розгляд справи №910/32972/15 відкладено на 18.02.2016 та на 03.03.2016 відповідно.

У судові засідання 28.01.2016, 18.02.2016 та 03.03.2016 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судові засідання 28.01.2016, 18.02.2016 та 03.03.2016 не з'явився.

Копії ухвал суду від 04.01.2016, від 28.01.2016 та від 18.02.2016, які направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 02121, м. Київ, вул. Вербицького, буд. 30-А, яка співпадає з місцезнаходженням відповідача відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, на час проведення судових засідань повернуті відділенням поштового зв'язку на адресу господарського суду міста Києва з відміткою "за зазначеною адресою не проживає" та адресату не вручені.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Підпунктом 3.9.1 пункту 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та підпункту 3.9.1. пункту 3.9. Постанови №18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що в судовому засіданні 28.01.2016 представником позивача подано клопотання б/н від 28.01.2016 про доручення матеріалів, в якому просив суд долучити до матеріалів справи документи згідно переліку. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 03.03.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення б/н від 25.02.2016 щодо обґрунтування позовних вимог в частині розрахунків пені, процентів річних та інфляційних нарахувань. Письмові пояснення долучено судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час проведення судових засідань не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 04.01.2016, від 28.01.2016 та від 18.02.2016, відповідачем суду не надані.

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Відповідно до пункту 2.3 Постанови №18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно підпункту 3.9.2. пункту 3.9. Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також той факт, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

Представник позивача в судовому засіданні 03.03.2016 підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані позивачем докази та оглянувши їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електроенергетику» енергією є електрична енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Згідно ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватись вимог нормативно - правових документів та договору про постачання енергії.

Згідно з пунктом 5.1 Правил користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28 договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без дозволу не допускається.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 11 лютого 2008 року між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (позивач у справі, постачальник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма Реда» (відповідач у справі, споживач за договором) було укладено Договір про постачання електричної енергії №71651 (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача згідно з умовами цього Договору та додатками до Договору, що є його невід'ємними частинами, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору та додатками до Договору, що є його невід'ємною частиною.

Розділами 2-10 Договору сторони узгодили зобов'язання, права та відповідальність сторін, порядок визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, порядок обмеження та припинення електропостачання, облік електричної енергії та порядок розрахунків тощо.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками обох підприємств.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання норм §5 глави 54 Цивільного кодексу України та §3 глави 30 Господарського кодексу України.

Окрім того, суд зазначає, що відносини між постачальником та споживачем регулюються спеціальним законодавством у сфері енергопостачання, а саме Законом України «Про засади функціонування ринку електричної енергії України» та Законом України «Про електроенергетику», відповідно до ст. 1 якого енергією є електрична енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Згідно ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватись вимог нормативно - правових документів та договору про постачання енергії.

Згідно з п. 5.1 Правил користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28, договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без дозволу не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Нормами частини 2 статті 714 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно приписів ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 275 Господарського процесуального кодексу України окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються Законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику".

Частинами першою і другою статті 275 передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

За умовами Договору постачальник зобов'язується постачати споживачу електроенергію, як різновид товару: в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 та з урахуванням умов розділу 6 цього Договору (Додаток «Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу»); з дотриманням граничних показників якості електричної енергії, визначених державними стандартами; згідно з категорією струмоприймачів споживача відповідно до Правил встановлення електроустановок (6 -е видання 1986 року із змінами та доповненнями) та гарантованого рівня надійності електропостачання схем електропостачання, визначених додатком «Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін»; забезпечити отримання споживачем електричної енергії у точці продажу на рівні дозволеної потужності відповідно до додатка «Перелік об'єктів» (підпункт 2.2.2. пункту 2.2. Договору).

Як встановлено судом за матеріалами справи Акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Київенерго», виконала належним чином взяті на себе зобов'язання за даним Договором з постачання відповідачу активної електричної енергії.

Заперечень щодо факту поставки електричної енергії відповідачем суду не надано.

Доказів пред'явлення претензій та зауважень щодо якості та/або кількості електричної енергії та/або термінів постачання у відповідності до умов Договору від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Публічним акціонерним товариством «Київенерго» умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе договірні зобов'язання щодо поставки активної електричної енергії відповідачу.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

У відповідності до норм частини 6 та частини 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Згідно з п. 10.2 ПКЕЕ споживач електричної енергії зобов'язаний, зокрема: користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів); оплачувати обсяг спожитої електричної енергії, а також здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та рахунків, виставлених на підставі актів про порушення цих Правил та умов договору; додержуватись вимог нормативно-технічних документів та умов договорів; забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок згідно з вимогами нормативно-технічних документів та нормативно-правових актів законодавства України; забезпечувати функціонування власних розрахункових засобів обліку електричної енергії відповідно до вимог нормативно-технічних документів та паспортних даних заводу-виробника відповідних засобів обліку; своєчасно вживати відповідних заходів для усунення виявлених порушень; забезпечувати збереження і цілісність встановлених на його території (у його приміщенні) розрахункових засобів обліку електричної енергії та пломб (відбитків їх тавр) відповідно до акта про пломбування; не допускати безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача, а також відшкодовувати збитки, завдані постачальнику електричної енергії (електропередавальній організації), у разі виявлення безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача.

Облік електроенергії, спожитої споживачем та(або) субспоживачами, приєднаними до електричних мереж споживача, здійснюються згідно з вимогами ПУЕ та ПКЕЕ (п. 7.1 Договору).

Відповідно до підпунктів 2.3.3., 2.3.4. пункту 2.3. Договору споживач зобов'язується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків «Порядок розрахунків за електроенергію та зняття показань електролічильників споживачів», а також здійснювати оплату за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно з додатками «Порядок розрахунків за електроенергію та зняття показань електролічильників споживачів» та «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії».

Як зазначено позивачем в позовній заяві, підтверджено представником останнього в судовому засіданні та відповідачем не спростовано, відповідач свої зобов'язання по оплаті спожитої електричної енергії належним чином не виконав, внаслідок чого заборгованість останнього перед позивачем за спожиту згідно Договору електричну енергію станом на 25.06.15 р. склала 268 586,81 грн.

Пунктом 7.6. Договору сторони передбачили, що у разі виникнення у споживача заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію, сторони за взаємною згодою та у порядку, передбаченому законодавством України, укладають договір про реструктуризацію заборгованості. При цьому оформлюється графік погашення заборгованості, який є додатком до цього Договору.

Так, як свідчать матеріали справи, 26 червня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (позивач у справі, кредитор за договором), який є правонаступником Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма Реда» (відповідач у справі, боржник за договором) було укладено угоду №167-15-е про реструктуризацію заборгованості за активну електричну енергію за договором №71651 від 11.02.2008 на постачання електричної енергії (далі - Угода), згідно якої боржник визнає та підтверджує заборгованість перед кредитором за активну електричну енергію станом на 25.06.2015 на загальну суму 268 586,81 грн., в тому числі ПДВ 44 764,47 грн. за договором на постачання електричної енергії №71651 від 11.02.2008.

За умовами Угоди боржник зобов'язується сплатити зазначену суму 268 586,81 грн. протягом червень 2015 - травень 2016, таким чином: до 30.06.2015 - 24 032,40 грн., до 15.07.2015 - 22 232,31 грн., до 15.08.2015 - 22 232,21 грн., до 15.09.2015 - 22 232,21 грн., до 15.10.2015 - 22 232,21 грн., до 5.10.2015 - 22 232,21 грн., до 15.01.2016 - 22 232,21 грн., до 15.02.2016 - 22 232,21 грн., до 15.03.2016 - 22 232,21 грн., до 15.05.2016 - 22 232,21 грн. (пункт 2 Угоди).

Відповідно до пункту 3 Угоди боржник разом із сплатою суми 268 586,81 грн. зобов'язується щомісяця оплачувати поточне споживання згідно з Договором постачання електричної енергії.

При цьому відповідно до п. 4 Угоди при проведенні сплати заборгованості боржник зобов'язується посилатися в реквізитах «призначення платежу» платіжного документа на цю угоду. За відсутності чіткого формулювання призначення платежу отримані Кредитором кошти зараховуються в першу чергу як оплата поточного споживання енергії, а залишок коштів (за наявності) - як погашення існуючої заборгованості з найдавнішім терміном її виникнення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно приписів ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України зазначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно визначень частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як зазначено позивачем в письмових поясненнях б/н від 25.02.16 р. та зазначено в довідці позивача про надходження коштів, які наявні в матеріалах справи, відповідачем 30.06.15 р. сплачено кошти в сумі 24032,40 грн. із зазначенням призначенням платежу «активна е/е за 07.15р. рах № 71651015/7/1П1 ОР71651015 пл. ТОВ Фірма Реда ч/з ОСОБА_2 от ТОВ Фірма Реда ч/з ОСОБА_2».

Відповідно до п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного банку України від 21.01.04 р. № 22 реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Таким чином, оскільки враховуючи приписи чинного законодавства та п. 4 Угоди вказані кошти в сумі 24032,40 грн. були зараховані позивачем в погашення поточної заборгованості за період з 26.06.15 р. по 01.12.15 р., отже жодних оплат від відповідача за вказаною Угодою не надходило, внаслідок чого у відповідача утворилась прострочена заборгованість за Угодою в сумі 24032,40 грн. з 30.06.15 р..

В той же час, оскільки за умовами п. 8 Угоди у разі порушення боржником умов цієї Угоди остання втрачає чинність у разі прострочення боржником оплати заборгованості понад десять календарних днів від строку, встановленого п.2 Угоди, та при цьому кредитор набуває право вимоги всієї несплаченої суми боргу, у зв'язку з простроченням відповідачем платежу понад 10 календарних днів позивач відповідно до вказаного пункту Угоди з 10.07.15 р. набув право вимоги всієї несплаченої частини боргу, а саме 268 586,81 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою №34/4-6696 від 11.11.2015, копія якої міститься в матеріалах справи, в якій вимагав сплатити наявну заборгованість. Факт надсилання вказаної вимоги на адресу відповідача пітверджується відповідними копіями вимоги та фіскального чеку УДППЗ «Укрпошта» № 9146 від 12.11.2015 р..

Проте, вказана вимога залишена відповідачем буз відповіді та задоволення. Доказів сплати вказаної суми або надання обґрунтованої відповіді позивачу матеріали справи не містять.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, відповідач свої зобов'язання щодо сплати грошових коштів в сумі 268 586,81 грн. за спожиту активну електричну енергію у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору та Угоди не виконав, в результаті чого у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Реда» утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором та Угодою у зазначеному вище розмірі, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним (-ою) чи розірвання Договору та/або Угоди або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення Договору та/або Угоди на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань в сумі 268 586,81 грн. за Договором та Угодою у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 268 586,81 грн. підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 1 ст. 546 та ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до визначення ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як підпунктом 4.2.2. пункту 4.2. Договору, так і пунктом 6 Угоди сторони передбачили, що у разі порушення строків та/або розмірів погашення заборгованості боржник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати активної електричної енергії у строк, визначений умовами Договору та Угоди до Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 38 940,86 грн. та три проценти річних в сумі 3 200,62 грн. за період з 30.06.2015 по 01.12.2015 та інфляційні нарахування в сумі 3 072,45 грн. за період липень-грудень 2015, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Пунктом 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова №14) Вищим господарським судом України роз'яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог суду не надано.

Згідно пунктом 3 Постанови №14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до пункту 1.9. Постанови №14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем в межах визначеного періоду заявлених до стягнення пені, процентів річних та втрат від інфляції судом встановлено, що розмір вказаних пені, процентів річних та втрат від інфляції відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та умовам Договору і є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 38940,50 грн., 3200,62 грн. процентів річних та 3072,45 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Реда» (02121, м. Київ, Дарницький район, вул. Вербицького, 30-А, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м. Київ, Печерський район, площа Івана Франка, буд. 5, ) на рахунок зі спеціальним режимом використання №1 у ГУ ВАТ «Ощадбанк» по м.Києву та Київській області, МФО 322669, одержувач - ПАТ «Київенерго» 268 586,81 грн. (двісті шістдесят вісім тисяч п'ятсот вісімдесят шість гривень вісімдесят одну копійку) основного боргу.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Реда» (02121, м. Київ, Дарницький район, вул. Вербицького, 30-А, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м. Київ, Печерський район, площа Івана Франка, буд. 5, ) на розрахунковий рахунок № 1 у ГУ ВАТ «Ощадбанк» по м.Києву та Київській області, МФО 322669, одержувач - ПАТ «Київенерго» 38 940,86 грн. (тридцять вісім тисяч дев'ятсот сорок гривень вісімдесят шість копійок) пені, 3200,62 грн. (три тисячі двісті гривень шістдесят дві копійки) процентів річних, 3 072,45 грн. (три тисячі сімдесят дві гривні сорок п'ять копійок) інфляційних нарахувань та 4 707,00 грн. (чотири тисячі сімсот сім гривень нуль копійок) судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 07 квітня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон