донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

12.04.2016 справа № 905/132/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників сторін:
від позивача: не зявився;
від відповідача: не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуДепартаменту міського майна Маріупольської міської ради, м.Маріуполь Донецької області
на рішення господарського суду Донецької області
від02.02.2016р. (повний текст підписано 03.02.2016р.)
по справі№905/132/16 (судя ОСОБА_5В.)
за позовомДепартаменту міського майна Маріупольської міської ради, м.Маріуполь Донецької області
до Приватного підприємства «Альтаир-Плюс», м. Маріуполь Донецької області
про стягнення грошових коштів у розмірі 8499,24грн.
В С Т А Н О В И В:

Департамент міського майна Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області (Позивач) звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Приватного підприємства «Альтаир-Плюс», м. Маріуполь Донецької області (Відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 8499,24грн. за договором оренди №1285-О від 03.02.2012р., з якої суми основного боргу у розмірі 7908,39грн. та пені у розмірі 590,85грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 02.02.2016р. (повний текст підписано 03.02.2016р.) у справі №905/132/16 у задоволені позовних вимог було відмовлено у повному обсязі з підстав знаходження Відповідача на території проведення антитерористичної операції, що з огляду на чинність Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» зумовлює відсутність у останнього обовязку зі сплати орендних платежів на період проведення антитерористичної операції за користування комунальним майном, котрим являється предмет оренди, що, в свою чергу, зумовлює неправомірність стягнення з Відповідача пені нарахованої на суму боргу за орендні платежі.

Департамент міського майна Маріупольської міської ради, не погодившись з прийнятим судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016р. (повний текст підписано 03.02.2016р.) у справі №905/132/16 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги по стягненню заборгованості в повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає безпідставне застосування місцевим господарським судом норм Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на правовідносини за договором оренди №1286-О від 03.02.2012р. в частині нарахування орендної плати, з огляду на розповсюдження цього закону на правовідносини з 02.12.2015р., а саме з моменту прийняття розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», окрім того він зазначає, що розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053 від 30.10.2014р. «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», яке визначало місцезнаходження Відповідача зоною проведення антитерористичної операції та зумовлювало би застосування означеного закону, втратило свою чинність. Між тим, Відповідачем також не було надано до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради підтверджуючого сертифікату про настання форс-мажорних обставин, який би свідчив про неможливість здійснення відповідачем своєї діяльності у орендованому приміщенні за укладеним договором оренди нежитлового приміщення.

За результатами автоматизованого розподілу справи сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий (суддя-доповідач) Попков Д.О. та суддів Радіонова О.О., Зубченко І.В.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 15.03.2016р. було порушено апеляційне провадження із призначенням розгляду скарги на 12.04.2016р. о 11.40год.

Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалась у протоколі судового засідання у порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Представник Скаржника подав клопотання від 24.03.2016р. (а.с.111) про здійснення розгляду справи без участі його представника, а також представив письмові заперечення на відзив Відповідача (а.с.а.с.130, 131).

Представник Відповідача через канцелярію суду надав відзив на апеляційну скаргу (а.с.а.с.116, 117), за змістом якого заперечив проти її вимог, наполягаючи на законності і обґрунтованості переглядуваного рішення.

Зважаючи на належну обізнаність сторін про дату і час судового засідання, невизнання явки їх представників обовязковою та достатності наявних матеріалів, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутністю представників сторін.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як було встановлено місцевим судом та вбачається із матеріалів справи, 03.02.2012р. між Управлінням міського майна Маріупольської міської ради (Орендодавець) та Приватним підприємством «Альтаир-Плюс» (Орендар) в нотаріальній формі було укладено договір на дострокову оренду нежитлового приміщення №1285-О, що належить до державної власності (Договір а.с.а.с.7-9), відповідно до п.1.1 якого, на підставі заяви Орендаря від 19.12.2011р. та договору купівлі-продажу свідоцтва на право дострокової оренди №1285-О від 16.01.2012р. Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення багатоквартирного будинку Літ.А-9, загальною площею 104,40 кв.м., розташоване за адресою: місто Маріуполь, вулиця Пашковського, будинок № 64а на земельній ділянці, яка знаходиться у розпорядженні міської ради, а саме: з Літ.А-9, приміщення №1, кімната 9, 62, 64, перший поверх, для використання під офіс. Нежитлове приміщення дійсно належить територіальній громаді м.Маріуполя згідно свідоцтва на право власності САС №192199, виданого маріупольською міською радою 28.10.2011р. та зареєстрованого у реєстрі прав власності на нерухоме майно згідно витягу про реєстрацію від 28.10.2011 року, виданого Маріупольським БТІ за реєстраційним № 24772980 та витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Маріупольським БТІ від 04.11.2011р. №31916705 під реєстраційним №24772980 (номер запису: 3052 у книзі:5).

В п.2.1 сторони встановили, що Орендар вступає у тимчасове платне володіння та користування приміщенням на підставі договору та свідоцтва на право дострокової оренди нежитлових приміщень міської комунальної власності з моменту підписання акту прийому-передачі вказаного нежитлового приміщення.

На виконання означеного пункту договору, 21.02.2012р. сторони підписали акт №6904 прийому-передачі нежитлового приміщення в будинку №64а по вул. Пашковського (а.с.15), стан приміщення був встановлений як задовільний.

Приписами п.4.2. договору було встановлено, що Орендар зобовязаний прийняти за актом прийому-передачі нежитлове приміщення у 10-денний термін після укладання договору оренди та щомісячно і у повному обсязі вносити Одержувачу орендну плату не пізніше останнього дня поточного місяця.

Строк дії договору був встановлений в п.8.1 договору та становить період з моменту його підписання сторонами, нотаріального посвідчення та державної реєстрації і до 27.01.2022р.

Відповідно до п.п.5.1, 5.2 договору сторони узгодили, що розмір орендної плати визначається на підставі рішення Маріупольської міської ради, а також те, що Орендар за вказане у п.1.1 цього договору приміщення оплачує орендну плату за базовий місяць у розмірі 1128,56грн. з розрахунку 10,81грн. за 1 кв.м. та перераховує її на розрахунковий рахунок Одержувача не пізніше останнього дня поточного місяця, з урахуванням індексу інфляції. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Оплата проводиться щомісячно не пізніше останнього дня поточного місяця. Орендар зобовязаний отримати рахунок на оплату у бухгалтерії управління міського майна Маріупольської міської ради (п.5.3 договору).

Рішенням Маріупольської міської ради №6/18-1851 від 24.04.2012р.(а.с.77) було затверджено Методику розрахунку і порядку використання плати за оренду комунального майна м.Маріуполя (а.с.78-80)

Згідно з п.5.3 означеного договору, рахунки на оплату видаються Орендарю з 11 по 19 число кожного місяця.

В п.7.3. цього договору сторони узгодили, що у разі порушення терміну внесення орендної плати, починаючи з першого числа місяця, наступного за звітним, з Орендаря стягується пеня у розмірі двох облікових ставок Національного банку України від місячної орендної плати за кожний день прострочення. Нарахування штрафних санкцій за прострочку внесення орендної плати припиняється з того дня, коли зобовязання виконані у повному обсязі.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Положення про Департамент міського майна Маріупольської міської ради (а.с.а.с.18,19), останній є правонаступником прав і зобовязань Управління міського майна Маріупольської міської ради (Орендодавця за укладеним договором)

Як було встановлено місцевим господарським судом та вбачається з наявних матеріалів справи, Відповідач свої зобовязання за договором оренди належним чином не виконав, у звязку з чим утворилась заборгованість за період з червня 2015р. по вересень 2015р. в сумі 7908,39грн., що стало підставою для нарахування пені відповідно до умов договору в сумі 590,85грн. за період з 01.08.2015р. по 16.11.2015р.

Між тим, з огляду на місцезнаходження орендованого майна м. Маріуполь Донецької області, що підтверджується відповідним витягом про державну реєстрацію прав (а.с.12) та наявність в матеріалах справи листа Донецької торгово-промислової палати №105/12.1-21-03 від 01.02.2016р.(а.с.49,50), відповідно до якого зазначено, що викладені в ст.7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» обставини звільнення субєктів господарювання від сплати орендних платежів за користування державним та комунальним майном під час проведення антитерористичної операції на території її проведення, не потребують додаткового засвідчення форс-мажорних обставин, місцевий господарський суд відмовив у повному обсязі у задоволені позовних вимог Департаменту міського майна Маріупольської міської ради про стягнення заборгованості за договором оренди №1285-О від 03.02.2012р. у розмірі 7908,39грн. та нарахованої на неї пені у розмірі 590,85грн.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи із приписів ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у Позивача певного захищуваного суб'єктивного права або інтересу, порушення такого суб'єктивного права (інтересу) з боку Відповідача та належність (передбаченість законодавством та адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

З огляду на правову природу та зміст укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення №1285-О від 03.02.2012р., статусу обєкта оренди, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, положеннями Закону України Про оренду державного та комунального майна, а також відповідними нормами Господарського та Цивільного кодексів України.

Сутність заявленого позову полягає у спонуканні Відповідача до примусового виконання зумовленого вказаним договором обовязку зі сплати орендних платежів.

Дійсно, укладений між сторонами договір, є належною у розумінні ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України та ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обовязків, зокрема, права Орендодавця на отримання орендних платежів, що безпосередньо закріплено і в ч.1 ст.283 Господарського кодексу України, ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України та ст.18 Закону України Про оренду державного та комунального майна, що підлягають застосуванню до правовідносин періоду формування стягуваних в межах цієї справи коштів.

Проте, в розглядуваному випадку, як вірно було встановлено місцевим господарським судом, пріоритетному застосуванню підлягають саме спеціальні норми Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, а саме:

ст.1, що визначає:

- період проведення антитерористичної операції, який охоплює визначений місцевим судом період формування стягуваної заборгованості з орендної плати (червня 2015р. по вересень 2015р.);

- територію проведення антитерористичної операції, що визначається населеними пунктами, визначеними у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку.

та ст.7 цього Закону, що скасовує орендну плату за користування державним та комунальним майном на вказаний період проведення антитерористичної операції для субєктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Апеляційний суд наголошує, що спеціальність означених законодавчих приписів по відношенню до приведених вище норм відносно обовязку сплати орендної плати за користування комунальним майном зумовлена п.3 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції №1669-VI від 02.09.2014р.

ОСОБА_6 відповідно до п.1 його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності з наступного дня після його опублікування, яке відбулося 14.10.2014р. у Голосі України №197 та за своєю сутністю в частині наведених вище норм встановив тимчасове спеціальне право орендарів не здійснювати орендні платежі за користування комунальним майном впродовж відповідного періоду (що розпочався з 14.04.2014р.), коло яких (орендарів субєктів означеного спеціального права) визначається субєктами господарювання, що здійснюють свою діяльність на території населених пунктів, визначення переліку яких цим Законом доручено Кабінету Міністрів України (абз. 3 п.5 ст.11 Закону).

Таким чином, означене спеціальне право, яке за своєю суттю опосередковує гарантії підприємництва в умова запровадженого особливого режиму антитерористичної операції встановлено і надано безпосередньо спеціальним Законом у відповідності до п.8 ст.92 Конституції України та в силу цієї ж норми Основного Закону не можуть бути скасовані інакше, ніж відповідним Законом або у встановленому таким Законом порядку. В свою чергу, Кабінет Міністрів України зобовязаний на виконання Закону №1669-VI від 02.09.2014р. лише визначити коло субєктів такого спеціального права і це повноваження не може ототожнюватися із запровадження цього права або його зміною/скасуванням.

Прийняттям розпорядження №1053-р від 30.10.2014р. Кабінет Міністрів України виконав покладений на нього обовязок та опосередковано (за територіальною ознакою) встановив коло субєктів, яким, зокрема, Законом України №1669-VI від 02.09.2014р. надане спеціальне право щодо звільнення від орендної плати за користування комунальним майном, що зумовило персональне набуття відповідними субєктами означеного тимчасового права з огляду на приписи ч.2 ст.52 Закону України Про Кабінет Міністрів України №794-VII від 27.02.2014р.

Оскільки ані ОСОБА_6 України №1669-VI від 02.09.2014р., ані ОСОБА_6 України Про Кабінет Міністрів України №794-VII від 27.02.2014р. не передбачають можливості (повноважень) Кабінету Міністрів України шляхом прийняття організаційно-розпорядчого акту (яким є розпорядження згідно із ч.3 ст.49 Закону України №794-VII від 27.02.2014р.) скасування або обмеження у інший спосіб встановленого законами України прав, остільки подальше прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження №1079-р від 05.11.2014р. (незалежно від результатів його оскарження в межах адміністративного судочинства) про зупинення дії розпорядження №1053-р від 30.10.2014р. жодною мірою не впливає на наявність і існування у визначеного на той момент належним чином кола субєктів спеціальних прав, передбачених Законом №1669-VI від 02.09.2014р.

Дійсно, в силу ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.3 Закону України №794-VII від 27.02.2014р. Кабінет Міністрів України, як орган державної виконавчої влади може здійснювати свої повноваження виключно у визначених Конституцією та законами України межах. При цьому, згідно із ч.1 ст.52 Закону України №794-VII від 27.02.2014р. обовязкові для виконання розпорядження Урядом видаються виключно на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України. Як зазначалося вище, відсутні норми Конституції або Законів України, які б передбачали право Уряду шляхом прийняття розпоряджень невілювати (скасовувати або обмежувати) встановлені Законом №1669-VI від 02.09.2014р. спеціальні права, які на виконання цього Закону і у встановленому ним порядку були надані відповідному колу субєктів, тому у суду в силу вимог ст.8 Конституції України та ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України відсутні підстави для незастосування визначеного розпорядженням КМУ №1053-р від 30.10.2014р. Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція лише з мотивів подальшого прийняття розпорядження №1079-р від 05.11.2014р.

Апеляційним судом також враховується, що зупинення дії актів Уряду в силу п.15 ч.1 ст.106 Конституції України та ч.6 ст.49 Закону України №794-VII від 27.02.2014р. може бути здійснено лише Президентом України.

Більш того, на даний час чинним розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. № 1275-р був затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до положень якого, м. Маріуполь також віднесено до цих територій. В свою чергу, як зазначалося вище, період, впродовж якого орендарі державного та комунального майна на території, яка визначена Кабінетом Міністрів України згідно Закону України №1669-VI від 02.09.2014р., звільняються від сплати орендної плати, визначений цим Законом і охоплює за його умовами період формування стягуваної заборгованості незалежності від дати набрання чинності розпорядження від 02.12.2015 р. № 1275-р., про що справедливо вказано Відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу.

Таким чином, з огляду на відомості місця державної реєстрації та розташування орендованого майна Відповідач здійснює свою господарську діяльність з користування таким майном комунальної власності на території м. Маріуполя Донецької області, який входить до визначеного розпорядженням Уряду відповідного Переліку населених пунктів, а період формування стягуваної заборгованості охоплений періодом, визначеним ст.1 Закону України №1669-VI від 02.09.2014р., остільки в силу ст.7 цього Закону Позивач як Орендодавець не мав суб'єктивного права на отримання тимчасово скасованої орендної плати, а у Орендаря, відповідно, не було обов'язку впродовж періоду формування стягуваної заборгованості сплачувати таку орендну плату.

Апеляційний суд зазначає, що відсутність суб'єктивного права та кореспондуючого йому обов'язку, як вірно було зазначено місцевим судом, унеможливлює наявність порушення відповідного грошового зобов'язання з боку Відповідача у розумінні ст.610 Цивільного кодексу України. Відтак, враховуючи дію спеціальної норми ст.7 Закону України №1669-VI від 02.09.2014р., обставини якої не потребує додаткового засвідчення Торгово-промисловою палатою України, суд в силу ч.1 ст.19 Конституції України та ч.ч.1, 2 ст.14 Цивільного кодексу України не може примушувати Відповідача до виконання необов'язкових для нього дій, що зумовлює правомірність рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог та відхилення доводів Скаржника викладених в апеляційній скарзі.

Між тим, суд апеляційної інстанції також зазначає, що невідповідність викладеного в абз.8 стор.4 мотивувальної частини оскаржуваного рішення висновок місцевого суду про необхідність часткового задоволення позовних вимог його резулятивній частині, де в задоволені означених вимог було відмовлено в повному обсязі, не впливає на правильність прийняття судового рішення по даній справі та не є підставою для його скасування апеляційною інстанцією у розумінні ст.104 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, в контексті наведених вище підстав відхилення позовних вимог, міркування Позивача стосовно відсутності підстав для звільнення від відповідальності через обставини непереборної сили та способу їх доказового закріплення взагалі не мають значення для правильного вирішення цього спору.

Враховуючи наведене, а також те, що будь-яких інших підстав, передбачених процесуальним законодавством для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційним судом не встановлено, апеляційна скарга Позивача залишається без задоволення, а переглядуване рішення - без змін, що за змістом ст.49 вказаного Кодексу має наслідком віднесення на рахунок Департаменту міського майна Маріупольської міської ради витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Департаменту міського майна Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області на рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016р. (повний текст підписано 03.02.2016р.) у справі №905/132/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Донецької області від 02.02.2016р. (повний текст підписано 03.02.2016р.) у справі №905/132/16 залишити без змін.

3.Постанова апеляційної інстанції набирає сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Д.О. Попков

Судді: О.А. Скакун

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.: 1,2 - сторонам,3- у справу, 4 - ДАГС, 5 - ГСДО