ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2016 р. Справа № 914/2784/15

ОСОБА_1 апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Федорів Н.В.,

за участю представників:

від позивача (скаржника) ОСОБА_2

від відповідача ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства «Рисовський» (вх.№01-05/5431/15, вх.№01-05/5432/15 від 24.11.2015 року)

на рішення Господарського суду Львівської області від 26.10.2015 року (підписане 30.10.2015 року), cуддя Крупник Р.В.

у справі №914/2784/15

за позовом Фермерського господарства «Рисовський», с. Зубра Львівської області

до відповідача ОСОБА_1 міської ради, м. Львів

про надання під реконструкцію частини галереї торгового центру на проспекті ОСОБА_4, 109 у м. Львові для торгівлі продуктами бджільництва, земельну ділянку площею 15 кв. м на праві власності, оренди, суперфіцію

в с т а н о в и в :

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.10.2015 року по справі №914/2784/15 відмовлено у задоволенні позову Фермерського господарства «Рисовський» до ОСОБА_1 міської ради про надання під реконструкцію частини галереї торгового центру на проспекті ОСОБА_4, 109 у м. Львові для торгівлі продуктами бджільництва, земельну ділянку площею 15 кв. м на праві власності, оренди, суперфіцію.

Рішення суду мотивоване тим, що необхідною умовою для надання земельної ділянки в користування та укладення відповідного договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, є наявність рішення органу місцевого самоврядування, відтак зобов'язання цього органу надати позивачу в користування земельну ділянку за відсутності вказаного рішення є неприпустимим, оскільки порушуватиме його виключну компетенцію на управління землями. Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що станом на день розгляду справи, рішення про передачу або відмову в передачі ФГ «Рисовський» спірної земельної ділянки ОСОБА_1 міською радою не приймалося, натомість, суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або в користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Фермерське господарство «Рисовський» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26.10.2015 року по справі №914/2784/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Зокрема, скаржник, посилається на п.4 ст.7 ЗУ «Про фермерське господарство», яким передбачено, що питання надання земельної ділянки у власність або в оренду для ведення фермерського господарства розглядається по суті судом, якщо орган місцевого самоврядування безпідставно відмовив в цьому або незважаючи на рішення суду, що зобовязує його розглянути заяву з цього приводу, не розглядає її за наявністю необхідних документів. Висновок суду про відмову в позові, на думку апелянта, заперечує конституційну гарантію набуття права отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства та суперечить п.п.6, 10, 11 ст.118, п.п.13, 14 ст.123 ЗК України.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26.10.2015 року по справі №914/2784/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Крім того, 21.03.2016 року на адресу суду надійшло додаткове обґрунтування до апеляційної скарги (б/н від 21.03.2016 року), в яких позивач зазначив, що частина галереї, надання якої є предметом спору, є площадкою земельною ділянкою комунальної власності, відтак, може бути передана у власність чи користування для влаштування приміщення для торгівлі в тій частині галереї, де не розташовані вікна та вхід в існуючі приміщення, згідно рекомендацій департаменту містобудування №1610/1697 від 17.09.2001 року та №3-р-16885/2401 від 18.08.2009 року, і яка не підлягає продажу на конкурентних засадах відповідно до п.п.2-15,17 ст.134 ЗК України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (б/н та б/д). Зокрема, вказував, що ухвалою ОСОБА_1 міської ради №3971 від 23.10.2014 року «Про внесення змін до ухвали міської ради від 08.07.2010 року №3722» земельну ділянку на проспекті ОСОБА_4, 109 включено в перелік скверів Сихівського району м. Львова, що унеможливлює її передачу Фермерському господарству «Рисовський». Поряд з тим, представник відповідача надав суду Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Львів, проспект Червоної Калини, 109.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін (в тому числі скаржника), розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Львівської області від 17.01.2012 року у справі №5015/6840/11 визнано порушеним право Фермерського господарства «Рисовський» на розгляд ОСОБА_1 міською радою заяви ФГ «Рисовський» про надання в оренду земельної ділянки та надання обґрунтованої відповіді.

29 лютого 2012 року Фермерське господарство «Рисовський», посилаючись на зазначене рішення, звернулося до ОСОБА_1 міської ради з заявою (№3-9-5940 від 29.02.2012 року), якою просило надати йому в користування земельну ділянку (на правах суперфіцію, власності, оренди), площею 15 кв. м на проспекті ОСОБА_4, 109, в частині, де не розташовані вікна і вхід в існуюче приміщення і дозволити реконструкцію частини галереї торгового центру по представленому проекту під приміщення торгівлі продуктами бджільництва.

Незважаючи на рішенням Господарського суду Львівської області та лист (№3-9-5940 від 29.02.2012 року), звернення ФГ «Рисовський» розглянуті не були, у звязку з чим, позивач повторно звернувся до міської ради з відповідними заявами від 17.10.2013 року та від 10.11.2014 року, в яких вимагав розглянути раніше подане звернення.

В подальшому, постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.12.2014 року у справі №450/4743/13-а (залишеною без змін ухвалою ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 03.06.2015 року у справі №876/4359/15) визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_1 міської ради щодо розгляду заяви ОСОБА_2 про надання йому земельної ділянки, площею 38 кв. м на проспекті ОСОБА_4 у м. Львові по представленому погодженому проекту та земельної ділянки площею 15 кв. м під реконструкцію частини галереї торгового центру на проспекті ОСОБА_4, 109 у м. Львові по договору суперфіцію, згідно представленого проекту. Поряд з тим, суд постановив поновити порушені права ОСОБА_2 та зобовязати ОСОБА_1 міську раду розглянути заяви ОСОБА_2 щодо передачі в оренду та по договору суперфіцію зазначених вище земельних ділянок.

Однак, вказана постанова Пустомитівського районного суду Львівської області виконана не була, зазначені вище земельні ділянки ОСОБА_2 надані не були.

З огляду на наведене, Фермерське господарство «Рисовський» звернулось до господарського суду з позовом до ОСОБА_1 міської ради про надання під реконструкцію частини галереї торгового центру на проспекті ОСОБА_4, 109 у м. Львові для торгівлі продуктами бджільництва, земельну ділянку площею 15 кв. м на праві власності, оренди, суперфіцію. Звертаючись з даним позовом Фермерське господарство «Рисовський» посилалось на ст.123 ЗК України та ст.7 ЗУ «Про фермерське господарство».

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.2 ст.20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2 ГПК України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.54 ГПК України позовна заява повинна містити, серед іншого, зміст позовних вимог; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Разом з тим, у пункті 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 року «Про судове рішення» роз'яснено, що резолютивна частина рішення ні за яких умов не повинна викладатись альтернативно (наприклад: стягнути з відповідача певну суму або в разі відсутності коштів на його рахунку звернути стягнення на належне йому майно). У випадку, коли такі альтернативні вимоги містяться у позовній заяві, господарському суду слід ухвалою зобов'язати позивача визначитись з предметом позову і вирішувати спір у залежності від характеру зобов'язань відповідача. Якщо позивачем не виконано відповідних вимог суду у встановлений останнім строк, суд може вжити щодо позивача заходів, передбачених пунктом 5 статті 83 ГПК, та/або залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 названого Кодексу.

Однак, як вбачається з позовної заяви, позивач виклав альтернативні вимоги про надання під реконструкцію частини галереї торгового центру на проспекті ОСОБА_4, 109 у м. Львові для торгівлі продуктами бджільництва, земельну ділянку площею 15 кв. м на праві власності, оренди, суперфіцію.

Слід зазначити, що суд першої інстанцій не зобов'язував позивача визначитись з предметом позову, що позбавляє можливості вирішити спір у залежності від характеру зобов'язань відповідача.

Так, відповідно до ст.78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками, яке набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з ч.ч.1, 2, 11 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Строк оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства не може бути меншим як 7 років.

Статтею 102-1 ЗК України передбачено, що суперфіцій це право користування чужою земельною ділянкою для забудови, яке виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) може виникати також на підставі заповіту.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

В силу положень ч.ч.1, 2 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Поряд з тим, у відповідності до ч.1 ст.134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

З наведеного вище вбачається, що позивач у позовній заяві просив суд надати під реконструкцію частини галереї торгового центру на проспекті ОСОБА_4, 109 у м. Львові для торгівлі продуктами бджільництва, земельну ділянку, трьома різними способами: на праві власності, оренди, та суперфіцію, кожен з яких передбачає різний механізм набуття такого права та різне правове регулювання, що свідчить про викладення позивачем позовних вимог альтернативно для суду.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд не наділений повноваженнями обирати той чи інший спосіб захисту порушеного права позивача, за умови викладення останнім у позовній заяві альтернативних вимог. Звертаючись з відповідним позовом до суду позивач повинен чітко викласти свої вимоги та самостійно обрати один із способів захисту, що передбачені законодавством або будь-який інший спосіб, який на його думку є ефективним, щоб відновити його порушене право чи інтерес.

Відповідно до ст.99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції не вправі зобовязувати позивача визначитися з позовними вимогами, у випадку альтернативного їх викладення у позовній заяві, та у разі не виконання вимог апеляційного суду залишити апеляційну скаргу без розгляду, оскільки переглядає рішення суду першої інстанції на момент його прийняття.

Зважаючи на все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про відмову в позові Фермерського господарства «Рисовський» до ОСОБА_1 міської ради про надання під реконструкцію частини галереї торгового центру на проспекті ОСОБА_4, 109 у м. Львові для торгівлі продуктами бджільництва, земельну ділянку площею 15 кв. м на праві власності, оренди, суперфіцію.

Поряд з тим, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на п.4 ст.7 ЗУ «Про фермерське господарство», оскільки в зазначеній частині йде мова про надання земельної ділянки у власність або в оренду саме для ведення фермерського господарства, в той час як у позовній заяві позивач просив суд надати земельну ділянку під реконструкцію частини галереї торгового центру на проспекті ОСОБА_4, 109 у м. Львові для торгівлі продуктами бджільництва.

При цьому, слід відзначити, що з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна вбачається, що нежитлові приміщення торгової галереї, що знаходиться за адресою: м. Львів, проспект Червоної Калини, 109 належать на праві власності іншим субєктам.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» розяснено, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними.

При цьому, позивач не позбавлений права обрати вірний спосіб захисту та звернутись до суду з новим позовом, в якому чітко викласти свої позовні вимоги.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, в порядку ст.49 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 26.10.2015 року по справі №914/2784/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фермерського господарства «Рисовський» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №914/2784/15 повернути до Господарського суду Львівської області.

Повну постанову складено 11.04.2016 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_5