ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Справа № 921/1152/15-г/13

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Данко Л.С.

Юрченко Я.О.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 09.02.2016 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 29.01.2016 року

у справі № 921/1152/15-г/13

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с.Стегниківці,

Тернопільська область

до відповідачів: 1. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,

м. Тернопіль

2. Управління житлово-комунального господарства, благоустрою та

екології Тернопільської міської ради, м. Тернопіль

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору

Тернопільська міська рада, м. Тернопіль

про визнання недійсною Додаткової угоди до договору на встановлення земельного сервітуту, зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за №51 від 28.12.2009 року, укладену 08.06.2015 року та зареєстровану в книзі реєстрації додатків до договорів сервітуту 08.06.2015р. за №305

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2016р. у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Михалюк О.В., Кузя В.Л. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні. У зв'язку з перебуванням суддів Михалюк О.В. та Кузя В.Л. у відпустці, розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 53 від 14.03.2016р. призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі №921/1152/15-г/13, у результаті якої в склад колегії по розгляду даної справи замість суддів Михалюк О.В. та Кузя В.Л. введено суддів Данко Л.С. та Юрченка Я.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 29.01.2016 року у справі №921/1152/15-г/13 (суддя Стопник С.Г.) в позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване положеннями ст. 35 ГПК України в частині встановлення обставин у рішенні господарського суду Тернопільської області від 21.01.2011р. у справі №16/51-1001 та тим, що Додаткова угода від 08.06.2015р. укладена між Управління житлово-комунального господарства, благоустрою та екології Тернопільської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, є невід'ємною частиною Договору на встановлення земельного сервітуту, зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за №51 від 28.12.2009 року, і якою сторонами лише внесено зміни в основний договір в частині нормативної грошової оцінки землі, розміру орендної плати та терміну дії.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 09.02.2016 року, в якій просить рішення господарського суду Тернопільської області від 29.01.2016 року у справі № 921/1152/15-г/13 скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати недійсною Додаткову угоду до договору на встановлення земельного сервітуту, зареєстрованого в книзі договорів сервітутного користування за №51 від 28.12.2009 року, укладену 08.06.2015 року між Управління житлово-комунального господарства, благоустрою та екології Тернопільської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та зареєстровану в книзі реєстрації додатків до договорів сервітуту 08.06.2015р. за №305.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що Управління житлово-комунального господарства, благоустрою та екології Тернопільської міської ради, як одна із сторін Додаткової угоди до Договору на встановлення земельного сервітуту від 28.12.2009 року, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення цієї угоди, оскільки власником земельної ділянки є Тернопільська міська рада, а тому вважає, що Управління житлово-комунального господарства, благоустрою та екології Тернопільської міської ради порушило вимоги ч. 2 ст. 203 ЦК України та вийшло за межі своїх повноважень.

Поряд з цим, скаржник звертає увагу на те, що ФОП ОСОБА_3 використовує земельну ділянку, яка є об'єктом сервітуту, не за цільовим призначенням, що підтверджується висновком експерта №1188 від 23.12.2010р. у справі №16/51-1001 та вважає, що задоволення потреб ФОП ОСОБА_3, пов'язаних з використанням земельних ділянок та готельно-ресторанного комплексу "Братіслава", що розташований на них, і які перебувають у його користуванні (власності), можливе у інший спосіб, ніж встановлення земельного сервітуту згідно договору від 28.12.2009р., що також підтверджується висновком експерта №1188 від 23.12.2010р. у справі №16/51-1001.

Разом з тим скаржник зазначає про порушення його прав як власника суміжної земельної ділянки та розміщеної на ній будівлі готелю, оскільки встановлення сервітуту з ФОП ОСОБА_3 та укладення додаткової угоди про продовження терміну дії такого договору унеможливлює під'їзд до його об'єктів нерухомості та їх використання за цільовим призначенням. А тому стверджує, що укладена 08.06.2015 року Додаткова угода до договору на встановлення земельного сервітуту, зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за №51 від 28.12.2009 року суперечить вимогам чинного законодавства України та просить визнати її недійсною.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 96 ГПК України, Управління житлово-комунального господарства, благоустрою та екології Тернопільської міської ради, подало відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 15.03.2016р. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.03.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 29.03.2016р.

14.03.2016 року склад суду змінено, тому 15.03.2016 року розгляд справи розпочато спочатку.

Позивач, відповідачі та третя особа участі уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, причини неявки суду не повідомили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.03.2016р. та підписами уповноважених представників позивача, відповідача 2 та третьої особи на повідомленні Львівського апеляційного господарського суду про відкладення розгляду справи від 15.03.2016 року.

Враховуючи ту обставину, що сторони належним чином були повідомлені про час, місце розгляду апеляційної скарги та наслідки неявки в судове засідання, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників учасників судового процесу.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, враховуючи пояснення представників позивача, відповідача 2 та третьої особи надані у попередньому судовому засіданні, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 29.01.2016р. у справі №921/1152/15-г/13 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 без задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 28 грудня 2009 року між Управлінням житлово-комунального господарства і екології Тернопільської міської ради та землекористувачем (сервітуарієм) Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3, укладено Договір на встановлення земельного сервітуту (надалі - Договір) (а.с. 26), відповідно до умов якого користувач земельної ділянки надає право обмеженого користування земельною ділянкою (надалі - об'єкт сервітуту) з метою і в обсязі, визначеними даним Договором у відповідності до цільового призначення об'єкта сервітуту, та на підставі ст. 99, 100, 101 Земельного кодексу України (п. 1.1. розділу 1 Договору).

Відповідно до розділу 2 Договору об'єктом сервітуту за даним договором є земельна ділянка площею 0,2531 га згідно з планом (додаток №1 до даного Договору), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на якій встановлюється сервітут, знаходиться у постійному користуванні УЖКГіЕ згідно державного акту на право постійного користування землею від 04.07.1997 року за № 214. Зазначена земельна ділянка сервітуту являє собою територію, вкриту асфальтним покриттям.

Розділом 3 Договору передбачено, що сервітут встановлюється з метою заїзду-виїзду та паркування автотранспорту готельно-ресторанного комплексу Братіслава.

Сервітуарій сплачує плату в грошовій формі з розрахунку 1 відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік, в розмірі 369,43 грн. щомісячно (розділ 4 Договору).

Згідно з розділом 5 Договору даний Договір вступає в силу з моменту його державної реєстрації. Даний договір укладається на 5 років.

Сторони вказаного договору зобов'язані дотримуватись встановленого режиму використання земельної ділянки, на яку встановлений сервітут (розділ 7 Договору).

Договір зареєстровано в книзі реєстрації договорів сервітутного користування 28.12.2009р. за № 51, а також зареєстровано в ТРФ ДП "Центр ДЗК", про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 03.09.2010 року.

Також, документальними доказами у справі встановлено, що 08 червня 2015 року між Управлінням житлово-комунального господарства, благоустрою та екології Тернопільської міської ради (Користувач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (Сервітуарій), укладено Додаткову угоду до Договору на встановлення земельного сервітуту зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за № 51 від 28.12.2009 року (надалі - Додаткова угода) (а.с. 25).

Відповідно до умов Додаткової угоди та керуючись чинним законодавством України та враховуючи рішення Тернопільської міської ради від 31.01.2014 року № 6/44/99, Сторони дійшли згоди внести наступні зміни до Договору на встановлення земельного сервітуту зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за № 51 від 28.12.2009 року, а саме:

- п. 4. Договору викладено в наступній редакції: « 4. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 01.01.2015р. - 1 530 219,67 грн. (604,59 грн. за 1 кв.м.).

Плата за договором з 01.01.2015р. вноситься у грошовій формі в однократному розмірі земельного податку за рік, в розмірі 1275,18 грн. щомісячно, з врахуванням коефіцієнтів, встановлених відповідними нормативно-правовими актами та коефіцієнтів індексації.».

- продовжено термін дії Договору на 5 років до 08.06.2020р. (п. 1.2. Додаткової угоди).

- пункт 5. Договору доповнено реченням наступного змісту: «Якщо за 1 (один) місяць до закінчення терміну дії Договору жодна із Сторін не висловила наміру про його розірвання, договір пролонгується шляхом укладення відповідної Додаткової угоди» (п. 1.3. Додаткової угоди).

Пунктами 3, 4 Додаткової угоди передбачено, що остання є невід'ємною частиною договору на встановлення земельного сервітуту та набирає чинності з 08.06.2015р.

Зазначену Додаткову угоду до Договору на встановлення земельного сервітуту зареєстровано в книзі реєстрації договорів сервітутного користування та зареєстровано у книзі реєстрації додатків до договорів сервітуту за № 305 від 08.06.2015 року.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Поряд з цим встановлено, що правовою підставою для звернення до суду позивач вважає, що його права як власника суміжної земельної ділянки та розміщеної на ній будівлі готелю порушені, оскільки встановлення сервітуту з ФОП ОСОБА_3 та укладення додаткової угоди про продовження терміну дії такого договору унеможливлює під'їзд до його об'єктів нерухомості та їх використання за цільовим призначенням. А тому стверджує, що укладена 08.06.2015 року Додаткова угода до договору на встановлення земельного сервітуту, зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за №51 від 28.12.2009 року суперечить вимогам чинного законодавства України та просить визнати її недійсною.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ст. 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У статті 14 ЦК України зазначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 67 ГК України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно з ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

У відповідності до п. 2 ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

В силу положень ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Частиною 1 ст. 99 ЗК України передбачено, що вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок.

Відповідно до ст. 100 ЗК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

За змістом ст.ст.6 та 627 ЦК України сторони при укладенні договору є вільними в укладенні такого договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім цього, пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Наведене кореспондується з п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», де також визначено, що господарським судам необхідно враховувати те, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

Враховуючи викладене колегія суддів відзначає, що на момент укладення Додаткової угоди до договору на встановлення земельного сервітуту зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за №51 від 28.12.2009 року, а саме 08.06.2015 року його сторонами повністю дотримано вимоги статті 203 ЦК України.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до приписів ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права так і обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Слід зазначити, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, визначеними законом, а тому слід встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що Управління житлово-комунального господарства, благоустрою та екології Тернопільської міської ради, як одна із сторін Додаткової угоди до Договору на встановлення земельного сервітуту від 28.12.2009 року, в супереч ч. 2 ст. 203 ЦК України не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення Додаткової угоди та вийшло за межі своїх повноважень, оскільки власником земельної ділянки є Тернопільська міська рада, колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 21.01.2011 року у справі № 16/51-1001 за позовом ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3, Управління ЖКГ Тернопільської міської ради про визнання недійсним договору на встановлення земельного сервітуту від 28.12.2009р., укладеного між Управлінням ЖКГ Тернопільської міської ради та ФОП ОСОБА_3, скасування земельного сервітуту, усунення перешкод в користуванні будівлею готелю та земельною ділянкою площею 0, 1137га, що знаходяться на АДРЕСА_2, та встановлення позивачу земельного сервітуту, позовні вимоги ФОП ОСОБА_2 задоволено частково. В частині позовних вимог про визнання Договору на встановлення земельного сервітуту недійсним - відмовлено (а.с. 70-75).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.06.2011 року (а.с. 76-80) та постановою Вищого господарського суду України від 06.09.2011 року (а.с. 81-85) вищевказане рішення Господарського суду Тернопільської області від 21.01.2011р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання Договору на встановлення земельного сервітуту недійсним залишено без змін.

У відповідності до ч.3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з вказаних судових рішень, законність укладення Договору на встановлення земельного сервітуту від 28.12.2009 року вже досліджувалася при розгляді справи №16/51-1001. Так, в процесі розгляду справи №16/51-1001 судом було проаналізовано зміст Договору на встановлення земельного сервітуту від 28.12.2009р., укладеного між Управлінням житлово-комунального господарства та екології Тернопільської міської ради та ФОП ОСОБА_3, та констатовано, що при укладенні даного договору сторонами дотримано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, які встановлені ст. 203 ЦК України, а саме:

- положення укладеного договору не суперечать жодному положенню законодавства, яким регламентовано даний вид правовідносин;

- особи, які вчиняли цей правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- при укладенні договору на встановлення земельного сервітуту сторони діяли вільно; відсутні будь-які фактичні дані, які б свідчили про спричинення впливу на волевиявлення будь-якої із сторін;

- договір спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків - користування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 об'єктом сервітуту для задоволення потреб в заїзді-виїзді та паркуванні.

Також, судом при розгляді справи №16/51-1001 було встановлено, що об'єктом сервітуту за Договором від 28.12.2009р. є земельна ділянка площею 0,2531 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, і вказана земельна ділянка є частиною земельної ділянки площею 89,5 га, яка знаходиться в постійному користуванні Управління житлово-комунального господарства та екології Тернопільської міської ради на підставі Державного акту на право постійного користування землею ІІ-ТР № 000697, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 04.07.1997 року за № 214. Уклавши договір від 28.12.2009 року та встановивши земельний сервітут - заїзд-виїзд та паркування автотранспорту готельно-ресторанного комплексу "Братіслава", Управління житлово-комунального господарства та екології Тернопільської міської ради надало ФОП ОСОБА_3 право на обмежене платне користування своєю земельною ділянкою площею 0,2531 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Таким чином, встановлено, що Управління житлово-комунального господарства та екології Тернопільської міської ради є легітимним землекористувачем, який має право на укладення договору на встановлення земельного сервітуту, а тому доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що Управління житлово-комунального господарства, благоустрою та екології Тернопільської міської ради не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення Додаткової угоди та вийшло за межі своїх повноважень є безпідставними.

Поряд з цим, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на висновок експерта №1188 від 23.12.2010р. у справі № 16/51-1001 та на те, що ФОП ОСОБА_3 використовує земельну ділянку, яка є об'єктом сервітуту, не за цільовим призначенням, колегія суддів зазначає, що такі підстави також досліджувались судом при розгляді справи №16/51-1001 та враховані судом при прийнятті рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. При цьому, при розгляді справи №16/51-1001 судом констатовано, що Договір про встановлення земельного сервітуту від 28.12.2009 року відповідає положенням діючого законодавства, а відтак відсутні підстави для визнання недійсним даного договору та скасування земельного сервітуту, встановленого даним договором.

Крім цього, доводи скаржника про те, що на земельній ділянці, на яку встановлено сервітут з ФОП ОСОБА_3, знаходиться єдиний можливий заїзд-виїзд до його об'єктів нерухомості колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки висновком комплексної земельно-технічної, будівельно-технічної та пожежно-технічної експертизи, проведеної у справі № 921/500/13-г/13, було встановлено, що існує технічна можливість влаштування заїзду-виїзду з АДРЕСА_3 до земельної ділянки та будівель ФОП ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 654 ЦК України зміна договору здійснюються в такій же формі, як і договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не витікає із звичаїв ділового обігу.

Таким чином, внесення сторонами змін до вже укладеного договору, в тому числі шляхом укладення додаткової угоди, чинному законодавству не суперечить.

Враховуючи викладене, оцінюючи документальні докази у справі в їх сукупності, а також перевіряючи доводи позовної заяви та доводи апеляційної скарги щодо визнання недійсною Додаткової угоди від 08.06.2015р. до Договору на встановлення земельного сервітуту колегія суддів зазначає, що Додаткова угода від 08.06.2015р. є невід'ємною частиною Договору на встановлення земельного сервітуту, зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за №51 від 28.12.2009 року. Більше того, суд звертає увагу на те, що відповідно до умов Додаткової угоди від 08.06.2015р. сторонами лише внесено зміни в основний Договір на встановлення земельного сервітуту в частині нормативної грошової оцінки землі, розміру орендної плати та терміну дії. А тому, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

29 березня 2016 року Львівському апеляційному господарському суду від ОСОБА_2 поступило електронне повідомлення № 34 про відмову від апеляційної скарги (вхідний номер канцелярії Львівського апеляційного господарського суду № 01-14/90/16 від 29.03.2016р.).

Згідно із ч. 1 ст. 100 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до винесення постанови. Про прийняття відмови від скарги апеляційний господарський суд виносить ухвалу, якщо рішення місцевого господарського суду не оскаржено іншою стороною (ч. 3 ст. 100 ГПК України).

Апеляційний господарський суд має право не приймати відмову від скарги з підстав, визначених у частині шостій статті 22 ГПК України, а саме господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небуть права і охоронювані законом інтереси.

Враховуючи викладене та дослідивши матеріали справи, колегія суддів розглядаючи вищевказане електронне повідомлення № 34 про відмову від апеляційної скарги вважає, що зі змісту електронного повідомлення не надається можливим встановити, що відмова позивача від апеляційної скарги не суперечить законодавству, не порушує чиї - небудь права та охоронювані законом інтереси, а тому виходячи з принципу диспозитивності господарських відносин судова колегія вважає, що у задоволенні такого слід відмовити.

Таким чином, колегія суддів вважає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 29.01.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 29.01.2016р. у справі № 921/1152/15-г/13 залишити без змін, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 09.02.2016 року - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Тернопільської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Тернопільської області.

Повний текст постанови складений 04.04.2016р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Данко Л.С.

Суддя Юрченко Я.О.