ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року Справа № 915/63/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства

«Державна продовольчо-зернова корпорація України»

01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю

«ИНТЕРОЙЛ ЮГ»

54020, м. Миколаїв, вул. Морехідна, 14, офіс 106

54020, м. Миколаїв, вул. Морехідна, 14, офіс 107

Про: стягнення заборгованості в сумі 6158615,79 грн.

Суддя О.Г. Смородінова

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: ОСОБА_1, за довіреністю.

Від відповідача: ОСОБА_2, за довіреністю.

. ОСОБА_3, за довіреністю.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач 28.01.2016 року звернувся до господарського суду з позовом стягнути з відповідача 4717828,80 грн. (попередньої оплати), 240609,27 грн. (пені), 330248,03 грн. (штрафу), 638264,08 грн. (процентів за користування чужими коштами), 175051,67 грн. (інфляційних), 56613,95 грн. (3% річних).

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі умов договору поставки від 03.11.2014 року № МИК 345 К-С; видаткових накладних в кількості 16 штук ( в період з 09.11.2014 року по 16.12.2014 року) на загальну суму 2687853,50 грн.; банківських виписок про перерахування коштів; листа - вимоги від 17.08.2015 року № 130-2-12/4189 про повернення 4717828,80 грн.; норм ст. ст. 610, 611, 693, 546, 549, 536, 625, 629, 1212 Цивільного кодексу України, ст. ст. 216, 217, 230, 231, 193, 199 Господарського кодексу України та мотивовані тим, що зобовязання постачальника за договором відповідачем належним чином не виконане. Відповідач станом на дату подачі позовної заяви не поставив (до 30.06.2015 року) товар на суму 47172828,80 грн. та не повернув позивачу кошти пераховані на виконання умов цього договору.

В додаткових поясненнях (вх. № 6905/16 від 07.04.2016 року) позивач зазначив, що застосування в позовній заяві ст. 1212 Цивільного кодексу України технічна помилка.

Відповідач у відзиві просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

В своїх запереченнях відповідач посилається на умови пунктів 5.1, 9.4, 9.9 договору № МИК 345 К-С від 03.11.2014 року, стверджує, що заборгованості перед позивачем не має, а навпаки - наявна недоплата позивачем за фактично поставлений йому відповідачем товар у розмірі 232171,20 грн. (2687853,50 грн. 2455682,30 грн.).

Враховуючи специфіку даного спору, суд зобов'язав сторін провести по спірним відносинам звірку взаєморозрахунків; ініціатива по складанню акта була покладена на позивача.

07.04.2016 р. за результатами розгляду справи суд, на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представників сторін, дослідивши докази у їх сукупності, господарський суд -

встановив:

03 листопада 2014 року між сторонам був укладений договір поставки № МИК 345 К-С згідно з предметом якого відповідач, як постачальник, зобовязався передати у власність покупцю зерно українського походження врожаю 2014 року (надалі товар), а позивач, як покупець, взяв на себе зобовязання прийняти і оплатити товар відповідно до умов даного договору.

Відповідно до умов цього договору: товар поставляється партіями протягом періоду вказаного у специфікаціях до цього договору (п.3.2 договору); кількість строк та місце поставки, ціна та загальна вартість товару для кожної партії, що поставляється згідно цього договору, визначається в специфікаціях до цього договору, які підписуються сторонами щодо кожної партії товару та є невідємними частинами (додатками) цього договору (п.3.3 договору); оплата товару, що поставляється за даним договором, проводиться в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом строку зазначеного в специфікаціях до цього договору після останньої з подій зазначених нижче:

- поставка товару;

- визначення його якості і залікової ваги;

- предявлення рахунку-фактури;

- передача покупцю документів, зазначених в п. 6.1 цього договору (п.5.1 договору).

Строк дії договору сторони обумовили, до 30.06.2015 року, а в частині розрахунків та поставки товару до повного виконання сторонами своїх зобовязань (п.11.1 договору).

Згідно специфікацій, які є невідємною частиною цього договору (п.3.3 договору) вбачається, що:

за специфікацією № 1, поставка кукурудзи 3- го класу на 5100000,00 грн. здійснюється по 05.11.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією № 2, поставка кукурудзи 3- го класу на 436560,00 грн. здійснюється по 11.11.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією № 3, поставка кукурудзи 3- го класу на 87705,00 грн. здійснюється по 14.11.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією № 4, поставка кукурудзи 3- го класу на 94348,30 грн. здійснюється по 16.11.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією №5, поставка кукурудзи 3- го класу на 277253,00 грн. здійснюється по 16.11.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією № 6, поставка кукурудзи 3- го класу на 202224,00 грн. здійснюється по 21.11.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією № 7, поставка кукурудзи 3- го класу на 102974,00 грн. здійснюється по 27.11.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією № 8, поставка кукурудзи 3- го класу на 72225,60 грн. здійснюється по 09.12.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією № 9, поставка кукурудзи 3- го класу на 103713,60 грн. здійснюється по 09.12.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією № 10, поставка кукурудзи 3- го класу на 188182,40 грн. здійснюється по 10.12.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією № 11, поставка кукурудзи 3- го класу на 68043,60 грн. здійснюється по 09.12.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією № 12, поставка кукурудзи 3- го класу на 189302,40 грн. здійснюється по 12.12.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією № 13, поставка кукурудзи 3- го класу на 633150,00 грн. здійснюється по 14.12.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

за специфікацією № 14, поставка кукурудзи 3- го класу на 232171,20 грн. здійснюється по 18.12.2014 року; оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару.

Загальна сума поставки товару за вищенаведеними специфікаціями складає в розмірі 7787853,50 грн.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов вищенаведеного договору, відповідач поставив, а позивач прийняв у власність товар кукурудзу 3- го класу на загальну суму 2687853,50 грн. за наступними видатковими накладними:

1. № РН 0000142 від 09.11.2014 року на 436560,00 грн.

2. № РН 0000148 від 13.11.2014 року на 87705,00 грн.

3. № РН 0000149 від 14.11.2014 року на 94348,30 грн.

4. № РН 0000150 від 14.11.2014 року на 98324,00 грн.

5. № РН 0000151 від 15.11.2014 року на 178929,00 грн.

6. № РН 0000152 від 19.11.2014 року на 202224,00 грн.

7. № РН 0000153 від 25.11.2014 року на 102974,40 грн.

8. № РН 0000154 від 07.12.2014 року на 72225,60 грн.

9. № РН 0000155 від 07.12.2014 року на 103713, 60 грн.

10. № РН 0000157 від 12.12.2014 року на 68043,60 грн.

11. № РН 0000156 від 08.12.2014 року на 188182,40 грн.

12. № РН 0000158 від 10.12.2014 року на 189302,40 грн.

13. № РН 0000159 від 12.12.2014 року на 406350,00 грн.

14. № РН 0000160 від 13.12.2014 року на 113724,00 грн.

15. № РН 0000161 від 14.12.2014 року на 113076,00 грн.

16. № РН 0000162 від 16.12.2014 року на 232171,20 грн.

Зазначені факти не оспорюються сторонами.

Копії рахунків фактур на оплату: № СФ-0000138 від 03.11.2014 року на 4950000,00 грн., № СФ-0000142 від 09.11.2014 року на 436560,00 грн., № СФ-0000148 від 13.11.2014 року на 87705,00 грн., № СФ-0000149 від 14.11.2014 року на 94348,30 грн., № СФ-0000150 від 14.11.2014 року на 98324,00 грн., № СФ-0000151 від 15.11.2014 року на 178929,00 грн., № СФ-0000152 від 19.11.2014 року на 202224,00 грн., № СФ-0000153 від 25.11.2014 року на 102974,40 грн., № СФ-0000154 від 07.12.2014 року на 72225,60 грн., № СФ-0000155 від 07.12.2014 року на 103713,60 грн., № СФ-0000156 від 08.12.2014 року на 188182,40 грн., № СФ-0000157 від 07.12.2014 року на 68043,60 грн., № СФ-0000158 від 10.12.2014 року на 189302,40 грн., № СФ-0000159 від 12.12.2014 року на 406350,00 грн., № СФ-0000160 від 13.12.2014 року на 113724,00 грн., № СФ-0000161 від 14.12.2014 року на 113076,00 грн., № СФ-0000152 від 16.12.2014 року на 232171,20 грн., № СФ-0000157 від 07.12.2014 року на 68043,60 грн., № СФ-0000154 від 07.12.2014 року на 72225,60 грн., № СФ-0000160 від 13.12.2014 року на 113724,00 грн., № СФ-0000151 від 15.11.2014 року на 178929,00 грн., № СФ-0000153 від 25.11.2014 року на 102974,00 грн., № СФ-0000162 від 16.12.2014 року на 232171,20 грн., № СФ-0000149 від 14.11.2014 року на 94348,30 грн., № СФ-0000155 від 07.12.2014 року на 103713,60 грн., № СФ-0000142 від 09.11.2014 року на 436560,00 грн., № СФ-0000158 від 10.12.2014 року на 189302,40 грн., № СФ-0000156 від 08.12.2014 року на 188182,40 грн., № СФ-0000159 від 12.12.2014 року на 406350,00 грн., № СФ-0000148 від 13.11.2014 року на 87705,00 грн., № СФ-0000138 від 03.11.2014 року на 4950000,00 грн., № СФ-0000161 від 14.12.2014 року на 112076,00 грн., № СФ-0000152 від 19.11.2014 року на 202224,00 грн. виступили підставою для отримання товару та подальшого проведення між сторонами відповідних розрахунків.

З наданих сторонами суду доказів вбачається, що позивач перерахував відповідачу на виконання умов договору поставки за товар грошові кошти на загальну суму 7405682,30 грн., що підтверджується копіями банківських виписок та підписаним без заперечень та зауважень обома сторонами акту звірки станом на 15.03.2016 року.

Матеріали справи також свідчать, що 17.08.2015 року позивач оформив та скерував відповідачу лист-вимогу № 13-0-2-12/4889 в якому вимагав від останнього до 21 серпня 2015 року:

1. поставити ПАТ «ДПЗКУ» кукурудзу 3 класу згідно ДСТУ 4525:2006 в кількості 2312,661 т загальною вартістю 4717828,80 грн. на умовах СРТ (ОСОБА_4 ОЗТ м Одеса, вул. Хлібна Гавань, 4) (згідно Правил Інкотермс 2010);

2. сплатити пеню в розмірі 1367859,89 грн. (0,1% від загальної вартості недопоставленої партії товару за кожен день прострочення) на розрахуноквий рахунок Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, код ЄДПРОУ 37243279, р/р 3310в ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» МФО 322313).

У разі неможливості здійснити поставку товару позивач вимагав до 21.08.2015 року повернути ПАТ «ДПЗКУ» 4717828,80 грн., що були перераховані згідно договору, а також сплатити усі штрафні санкції, передбачені договором та чинним законодавством України, за неналежне виконання договірних зобовязань.

Дану вимогу ТОВ «Інтеройл Юг» отримав 27.08.2015 року, відповідь на неї за вих. № 24 від 09.09.2015 року, в якій йшла мова про нереальні строки поставки кукурудзи до 21.08.2015 року, була скерована позивачу 10.09.2015 року.

Як зясовано судом, на даний час товар позивачу не поставлений, грошові кошти в сумі 4717828,80 грн. не повернуті.

Оскільки згідно специфікацій, які підписані обома сторонами до договору, відповідач повинен був здійснити поставку товару на загальну суму 7787853,50 грн. (зі встановленим строком останньої поставки - по 18.12.2014 року включно); поставка же товару була здійснена лише на загальну суму 2687853,50 грн., (остання дата поставки 16.12.2014 року) - то фактично відповідач дійсно недопоставив позивачу у встановлені договором строки товар на суму 5100000,00 грн.(7787853,50 грн. 2687853,50 грн.), що є порушенням взятих на себе зобовязань за договором від 03.11.2014 року № МИК 345 К-С та тягне за собою нарахування за прострочення зобовязань відповідних господарських санкцій.

Предметом даного спору виступила майнова вимога позивача про стягнення з відповідача (повернення) суми попередньої оплати та господарських санкцій за порушення виконання умов договору поставки.

Отже, спірні відносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями чинного законодавства про поставку.

Дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 43 ГПУ України, проаналізувавши норми чинного законодавства, які регулюють спірні відносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позивачем вимог виходячи з наступного.

Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

За умовами ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Законодавець нормами ч.1 ст. 665 ЦК України передбачив, що у разі відмови продавця передати товар покупець має право відмовитися від договору.

Крім цього за правилами ч. 1 ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором поставки останній, має право вимагати передання кількості товару якої не вистачає, або відмовитися від договору поставки, а якщо товар оплачений вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

За змістом ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Попередня оплата товару передбачена ст. 693 ЦК України.

Слід зазначити, що в договорі поставки від 03.11.2014 року № МИК 345 К-С, сторонами не був передбачений такий строк і порядок оплати товару - як попередня оплата товару. Навпаки, всі досліджені судом специфікації свідчать про те, що оплата по кожній партії поставки здійснюються покупцем протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару. Водночас, редакція п. 9.5 договору містить запис про можливість повернення покупцем оплачених коштів.

Таким чином, посилання позивача на те, що він на виконання умов договору поставки від 03.11.2014 року № МИК 345 К-С перерахував відповідачу 7405682,30 грн. в якості попередньої оплати не спростовано відповідачем, документально підтверджено та є таким, що не суперечить умовам укладеного між сторонами договору.

Крім того, вказані факти та обставини також підтверджуються підписаним сторонами актом звірки станом на 15.03.2016 року.

За приписами ч. 1 ст. 32 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Надані суду сторонами докази свідчать про те, що позивач на виконання договору поставки перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 7405682,30 грн., відповідач же здійснив поставку товару лише на суму 2687853,50 грн., отже залишок суми коштів, по яким відповідач не виконав взяті на себе зобовязання по поставці товару складає в розмірі 4717828,80 грн. (7405682,30 грн. 2687853,50 грн.).

Враховуючи вищенаведені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку щодо правомірності стягнення з відповідача 4717828,80 грн. частини сплаченої попередньої оплати.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Застосування господарських санкцій до суб'єкта, який порушив зобов'язання, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов'язання.

Договором № МИК 345 К-С від 03.11.2014 року сторони передбачили відповідальність у наступному вигляді:

За умовами пунктів 9.4 та 9.5 договору у випадку не поставки або несвоєчасної поставки товару згідно умов даного договору, постачальник сплачує покупцеві на вимогу останнього пеню в розмірі 0,1% загальної вартості непоставленої партії товару за кожен день просточення; сторони погодили, що у випадку прострочення зобовязання по поставці товару визначеного специфікацією більш як за 30 календарних днів, покупець може частково або в повному обсязі відмовитися від договору і вимагати від постачальника повернення оплачених коштів по даному договору ( у випадку їх здійснення). В цьому випадку постачальник зобовязаний протягом 3 банківських днів, з моменту отримання письмової та/або факсової вимоги покупця про повернення коштів, повернути покупцю всі оплачені кошти по даному договору, а також сплатити покупцю штраф в розмірі 7 % від загальної суми договору.

Пунктом 9.9 сторони дійшли згоди, що нарахування штрафних санкцій за прострочення поставки товару припиняється через дванадцять місяців від дати, коли товар мав бути поставлений.

Товар повинен був бути поставлений 18.12.2014 року (остання специфікація № 14), отже нарахування пені та штрафу повинно бути припинено 18.12.2015 року.

Позивач нарахував відповідачу до стягнення пеню та штраф за період прострочення з 01.07.2015 року по 20.08.2015 року (51 день прострочення) в межах умов п. 9.9 договору.

Отже, на підставі вищенаведених норм та обставин, суд перевірив нарахування позивачем розміру нарахованої пені в сумі 240609,27 грн. за період прострочення з 01.07.2015 року по 20.08.2015 року та штрафу в розмірі 330248,03 грн. за період з 01.07.2015 року по 20.08.2015 року і дійшов висновку про правомірність цих розрахунків, а отже - стягненню з відповідача відповідних грошових сум за неналежне виконання останнім взятих на себе зобовязань за договором поставки № МИК 345 К-С від 03.11.2014 року.

Посилання відповідача на застосування в даній справі наслідків спливу строків позовної давності по пені та штрафу є необґрунтованим та не підтвердженим належними доказами.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.13 року з останніми змінами від 10.07.2013 року за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Вищевказані обставини, свідчать про те, що строк позовної давності у позивача для звернення до суду не сплив у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Що ж стосується вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних в розмірі 175051,67 грн. та 3% річних в сумі 56613,95 грн., то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки грошові кошти у сумі 4717828,80 грн., були перераховані відповідачу в якості попередньої оплати за товар.

Так, статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З приписів частини 2 ст. 625 ЦК України вбачається можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобовязання.

Натомість стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не для виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обовязок щодо повернення коштів, отриманих як попередня оплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною третьою статті 693 ЦК України, згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Суд також звертає увагу позивача на те, що за змістом ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 6.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 року № 14 «Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України)...».

За змістом ч. 3 ст. 692 ЦК України в разі прострочення оплати товару за вимогою продавця покупець зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що у договорі № МИК 345 К-С від 03.11.2014 року розмір процентів за користування чужими грошовими коштами сторонами не встановлено, а позивачем було здійснено нарахування цих процентів із застосуванням аналогії закону (ч. 1 ст. 8 ЦК України) на підставі приписів ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що у разі невстановлення договором позики розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Враховуючи викладене, в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 638264,08 грн., нарахованих на підставі ст.ст. 536, 1048 ЦК України, слід відмовити позивачу, оскільки умовами укладеного між сторонами договору № МИК 345 К-С від 03.11.2014 року розмір процентів за користування постачальником чужими грошовими коштами не встановлено, а договір поставки і договір позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування за аналогією до договору поставки положень про договір позики (зокрема, ст. 1048 ЦК України) є неправомірним та хибним.

Таким чином, позовні вимоги, з урахуванням вищенаведених висновків, підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача підлягає: попередня оплата в розмірі 4717828,80 грн., пеня в сумі 240609,27 грн. та штраф в розмірі 330248,03 грн., а всього 5288686,1 грн. В задоволенні ж вимог щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами в розмірі - 638264,08 грн., інфляційних в сумі 175051,67 грн. та 3% річних в сумі 56613,95 грн., суд відмовляє позивачу з причин недоведеності та необґрунтованості останніх.

Відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає за необхідне покласти судові витрати на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки саме з його вини позивач був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості та штрафних санкцій.

Водночас, в частині розміру позовних вимог, в задоволенні яких судом було відмовлено, судовий збір підлягає покладенню на позивача, оскільки згідно з приписами ч.1 ст. 49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконання договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з урахуванням висновків суду, судовий збір розраховано судом наступним чином.

Загальна сума судового збору, яка підлягала сплаті за подання даного позову складає 92379,24 грн. Позовні вимоги судом задоволено частково, стягнуто з відповідача 5288686,1 грн.

Отже, сплаті з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 79330,29 грн. (5288686,1 грн. * 92379,24 грн. : 6158615,79 грн.).

Таким чином, керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господар-ського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ИНТЕРОЙЛ ЮГ» (54020, м. Миколаїв, вул. Морехідна, 14, офіс 106; 54020, м. Миколаїв, вул. Морехідна, 14, офіс 107, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ; р/р 3310 в АТ «Укрексімбанк», МФО 322313) суму попередньої оплати в розмірі 4717828,80 грн., 240609,27 грн., пені, 330248,03 грн. штрафу та 79330,29 грн. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено 12 квітня 2016 року.

Суддя О.Г. Смородінова