РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2016Справа №910/3844/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроіндекс»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

Третя особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Євроіндекс-Експо»

про стягнення 13 861,08 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Свіщ О.А. - представник за довіреністю № 24/03 від 24.03.16

від відповідача не з'явились

від третьої особи не з'явились

В судовому засіданні 13.04.2016 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроіндекс» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 13 861,08 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Євроіндекс-Експо» надавалися фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 послуги пов'язані з участю у виставці «Франчайзинг 2015», що підтверджується актом надання послуг № 33 від 27.02.2015. В подальшому між ТОВ «Євроіндекс-Експо» та ТОВ «Євроіндекс» було укладено договір № 2 від 13.05.2015 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого позивач став кредитором по стягненню заборгованості у розмірі 13 861,08 грн, про що було повідомлено відповідача. З метою досудового врегулювання спору, позивач направив на адресу відповідача претензію від 20.01.2016 № 20/1 про сплату коштів, яка залишена без реагування з боку відповідача, а тому позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача грошові кошти у розмірі 13 861,08 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.03.2016 порушено провадження у справі № 910/3844/16 за вказаною позовною заявою, залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Євроіндекс-Експо» та призначено розгляд справи в судовому засіданні 30.03.2016.

28.03.2016 через загальний відділ діловодства позивач подав клопотання про слухання справи без уповноваженого представника позивача та про долучення до матеріалів справи документів на виконання вимог ухвали суду.

У судове засідання 30.03.2016 представник відповідача та третьої особи не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою суду від 30.03.2016 розгляд справи було відкладено до 13.04.2016.

У судове засідання, призначене на 13.04.2016 з'явився представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та третя особа вдруге не забезпечили явку уповноважених представників, вимог ухвали суду не виконали, про причини неявки суд не повідомили хоча про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач та третя особа не з'явилися у судове засідання 13.04.2016 справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з врахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

За змістом приписів статей 205 та 206 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом, однак, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Як вбачається з матеріалів справи Товариство з обмеженою відповідальністю «Євроіндекс-Експо» надало Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 послуги пов'язані з участю у виставці «Франчайзинг 2015», що підтверджується актом надання послуг № 33 від 27.02.2015 на загальну суму 13 861,08 грн.

Дослідивши представлені позивачем документи, господарський суд вважає, що вони свідчать про вчинення третьою особою та відповідачем правочину в усній формі, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно з ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається із матеріалів справи 13 травня 2015 між Товариством з обмеженою «Євроіндекс-Експо» (надалі - первісний кредитор/третя особа) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євроіндекс» (надалі - новий кредитор/позивач) було укладено договір № 2 про відступлення права вимоги (надалі - договір).

Відповідно до п. 1 даний договір спрямований на регламентацію цивільних правовідносин, що виникають з приводу відступлення в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, первісним кредитором новому кредиторові права вимоги, належного первісному кредиторові, в межах яких новий кредитор стає кредитором по стягненню з ПП ОСОБА_2, яке іменується боржник належного за усним договором про надання послуг (виконаних робіт), який іменується - основний договір, укладений між первісним кредитором та боржником , що підтверджується рахунком на оплату № 14/FHвід 20.01.2015 та актом надання послуг № 33 від 27.02.2015.

За цим договором до нового кредитора від первісного кредитора переходить право вимагати від боржника належного та реального виконання наступних обов'язків, які випливають з основного договору:

по оплаті вартості виконаних робіт (наданих послуг) за основним договором в розмірі 13 861,08 грн, в т.ч. ПДВ,

по оплаті суми боргу з урахуванням індексу інфляції а також 3% річних відповідно до ст. 25 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов'язання (п. 2 договору).

Згідно з п. 3 договору момент переходу права вимоги первісного кредитора за основним договором, до нового кредитора є підписання даного договору.

У п. 5 договору сторони передбачили, що новий кредитор зобов'язаний протягом 20-ти банківських днів з моменту набрання чинності цим договором повідомити боржника про відступлення права вимоги.

Як вбачається із матеріалів справи 17.08.2015 позивач направив на адресу відповідача повідомлення про відступлення права вимоги.

За доводами позивача, що підтверджується матеріалами справи, 22.01.2016 позивач направив на адресу відповідача вимогу про сплату боргу № 20/01 від 20.01.2016, якою вимагав перерахувати суму заборгованості 13 861,08 грн у семи денний строк від дня пред'явлення цієї вимоги на поточний рахунок ТОВ «Євроіндекс». Оскільки, вказана вимога залишена без реагування з боку відповідача, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованість у сумі 13 861,08 грн. В обґрунтування правової позиції посилається на ст.ст. 512-516,530,611, 625,692 ЦК України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до приписів статті 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.

При переведенні боргу один боржник вибуває із правовідношення, а його місце займає нова особа, на яку переводиться борг.

Судом встановлено, що укладений між позивачем та третьою особою договір про відступлення права вимоги за своєю правовою природою є правочином щодо заміни боржника у зобов'язанні. Вищезазначений правочин було вчинено сторонами у письмовій формі за вільним волевиявленням, з дотриманням вимог чинного законодавства, про відступлення права вимоги

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що позивачем направлялася вимога на адресу відповідача щодо погашення боргу, а відтак, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України строк виконання зобов'язання за договором про відступлення права вимоги у відповідача настав.

Проте, як свідчать матеріали справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати послуг за актом № 33 від 27.01.2015 не виконав у повному обсязі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Це стосується відповідача, який мав довести суду, що він зобов'язання щодо оплати послуг за актом № 33 від 27.01.2015 виконав у повному обсязі.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем в порушення покладеного на нього законом обов'язку по оплаті наданих послуг не виконав, в зв'язку з чим заборгованість останнього становить 13 861,08 грн., яку відповідачем станом на час прийняття судового рішення не погашено, внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. ст. 4, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (02167, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроіндекс» (03680, м. Київ, проспект Перемоги, 56, ідентифікаційний код 19029957) заборгованість у розмірі 13 861 (тринадцять тисяч вісімсот шістдесят одну) грн 08 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.04.2016

Суддя Пукшин Л.Г.