РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2016Справа №910/1960/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНО.УА"

про стягнення 23 016 704,81 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Йосипишин Р.В. - за довіреністю № 875 від 28.12.2015 року;

від відповідача: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНО.УА" про стягнення 23 016 704,81 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо поставки та передачі у власність позивачу всього об'єму товару, який оплачено позивачем, відповідно до умов Договору поставки №КИВ081К-С від 01.09.2014 року.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 16 474 516,37 грн. - попередньої оплати, 3 014 836,50 грн. - пені, 1 153 216,15 грн. - штрафу, 2 357 886,95 коп. - процентів за користування чужими грошовими коштами, 16 248,84 грн. - 3% річних, 206 700,00 грн. - судового збору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.02.2015 року порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 15.03.2016 року.

14.03.2016 року через канцелярію Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 15.03.2016 року оголошено перерву до 29.03.2016 року.

21.03.2016 року через канцелярію Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли додаткові пояснення і копії специфікацій та копії видаткових накладних до договору поставки №КИВ081К-С від 01.09.2014 року.

28.03.2016 року через канцелярію Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про призначення судової експертизи.

В судовому засіданні 29.03.2016 року відмолено в задоволенні клопотання про призначення експертизи та оголошено перерву до 05.04.2016 року.

В судове засідання 05.04.2016 року представник позивача не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні 05.04.2016 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 05.04.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.09.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі по тексту - покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНО.УА" (далі по тексту - постачальник, відповідач) укладено Договір поставки №КИВ081К-С (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця зерно українського походження врожаю 2014 року (надалі - Товар), а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити Товар відповідно до умов даного Договору.

Згідно з п. 3.3. Договору, кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість Товару для кожної партії, що поставляється згідно цього Договору, визначаються в специфікаціях до цього Договору, які підписуються Сторонами щодо кожної партії Товару та є невід'ємними частинами (додатками) цього Договору.

Датою поставки Товару вважається дата переоформлення Товару на ім'я Покупця за складським документом на зерновому складі (далі - Склад). Дата видаткової накладної співпадає з датою переоформлення Товару на ім'я Покупця за складським документом на складі (п. 4.2. Договору).

Відповідно до п. 5.2. Договору, оплата Товару, що поставляється за даним Договором, проводиться в національній валюті України шляхом 100 % попередньої оплати грошових коштів протягом строку зазначеного в специфікаціях. Кошти перераховуються на поточний рахунок Постачальника реквізити якого вказані в п. 11 цього Договору.

На виконання умов Договору позивачем перераховано відповідача 200 100 806,82 грн., що підтверджується банківською випискою.

Відповідачем поставлено та передано у власність позивача товар на загальну суму 183 626 290,45 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи специфікаціями до Договору та видатковими накладними.

Згідно з п. 9.1 Договору, всі суперечки та розбіжності, які можуть виникнути протягом виконання даного Договору або в зв'язку з ним, будуть вирішуватись шляхом переговорів між Сторонами.

28.08.2015 року між Позивачем та Відповідачем підписано Акт про зарахування зустрічних однорідних вимог (далі по тексту - Акт).

Відповідно до пп. 1.9 п. 1 Акту Відповідач підтвердив, що має зобов'язання перед позивачем щодо поставки Товару на суму 16 474 516,37 грн. по Договору № КИВ019Я-С.

Також, між Позивачем та Відповідачем 28.08.2015 підписано Угоду № 422 (далі по тексту - Угода) щодо погашення заборгованості Відповідача.

Відповідно до п. 1 Угоди Відповідач підтвердив, що має невиконані зобов'язання по Договору № КИВ081К-С у розмірі 16 474 516,37 грн.

Згідно з п.4 Угоди Сторони дійшли згоди, що умови Договору № КИВ081К-С дійсні до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань.

Відповідно до п. 5 Угоди Відповідач зобов'язувався поставити Позивачу зернові культури протягом листопада 2015 року з метою погашення заборгованості по Договору № КИВ081К-С.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо повної поставки та передачі у власність позивачу оплаченого товару, відповідно до умов Договору, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 16 474 516,37 грн. з повернення суми попередньої оплати товару.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, здійснив 100% передоплату за товар, а відповідач в порушення умов Договору не в повній мірі поставив та передав у власність позивачу товар, в зв'язку з чим має перед позивачем заборгованість в розмірі 16 474 516,37 грн. з повернення суми попередньої оплати товару.

Згідно частини першої статті 96 ЦК юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 16 474 516,37 грн. - попередньої оплати, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідач припустився невиконання зобов'язання з повної поставки та передачі у власність позивачу оплаченого товару, а тому позивач, керуючись пунктами 8.4. та 8.5. Договору просить суд стягнути з відповідача пеню та штраф, які за розрахунками позивача становлять: 3 014 836,50 грн. - пені, 1 153 216,15 грн. - штрафу

Пунктом 8.4. Договору передбачено, що у випадку не поставки або несвоєчасної поставки Товару згідно умов даного Договору, Постачальник сплачує Покупцеві на вимогу останнього пеню у розмірі 0,1 % загальної вартості непоставленої партії Товару за кожен день прострочення.

У випадку прострочення зобов'язання по поставці Товару визначеного специфікацією більш як на 30 (тридцять) календарних днів, Постачальник сплачує Покупцю також штраф в розмірі 7% (семи відсотків) від загальної вартості непоставленої вартості Товару (п. 8.5. Договору).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно з п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені та штрафу за невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань в розмірі: 3 014 836,50 грн. - пені та 1 153 216,15 грн. - штрафу, нараховані відповідно до законодавства, тому підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача 2 357 886,95 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 693 ЦК України, на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У випадку, коли договором та законом за користування чужими грошовими коштами на період прострочення виконання зобов'язання розмір процентів не встановлений, відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України за аналогією повинна застосовуватись ч. 1 ст. 1048 ЦКУ, згідно з якою, якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ (аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України в постанові від 24.01.2006 р. №14/130).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення 2 357 886,95 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, нараховані відповідно до законодавства, тому підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 16 248,84 грн. 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. М 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

Суд звертає увагу на те, що статтею 625 ЦК України передбачено можливість стягнення 3% річних за прострочення саме грошового зобов'язання.

Разом із тим, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар (аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 16.09.2014 року №3-90гс14).

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

А тому, з врахуванням вищевикладеного позовні вимоги про стягнення 3% річних в розмірі 16 248,84 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНО.УА" (01033, м. Київ, ВУЛИЦЯ ШОТА РУСТАВЕЛІ, будинок 20 "В"; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, ВУЛИЦЯ САКСАГАНСЬКОГО, будинок 1; ) 16 474 516 (шістнадцять мільйонів чотириста сімдесят чотири тисячі п'ятсот шістнадцять) грн. 37 коп. - попередньої оплати, 3 014 836 (три мільйони чотирнадцять тисяч вісімсот тридцять шість) грн. 50 коп. - пені, 1 153 216 (один мільйон сто п'ятдесят три тисячі двісті шістнадцять) грн. 15 коп. - штрафу, 2 357 886 (два мільйони триста п'ятдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн. 95 коп. - процентів за користування чужими грошовими коштами, 206 554 (двісті шість тисяч п'ятсот п'ятдесят чотири) грн. 07 коп. - судового збору.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 11.04.2016 року.