ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

05.04.2016р. Справа № 917/299/16

за позовом Комунального підприємства "Полтава - сервіс" Полтавської міської ради, пров.Чайковського, 5, м. Полтава,Полтавська область,36000

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1,36014

про стягнення 7949,78 грн.

Суддя Іваницький Олексій Тихонович

секретар судового засідання Жадан Т.С.

Представники:

від позивача: Погрібняк О.М. дов.в матеріалах справи

від відповідача: не з"явився

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення грошових коштів в сумі 7949,78 грн. за договором оренди торговельного місця №1Р-626 від 01.11.2011р., з яких: 6948,60 грн. - сума заборгованості, 1001,18 грн. - пеня.

01.04.2016 року за вхідним № 4144(канцелярії суду) представник позивача подала пояснення та додаткові документи. Суд подані пояснення з додатками прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив. Ухвала суду від 03.03.2016 року про порушення провадження у справі, яка направлялися відповідачу на адресу: АДРЕСА_1,36014 повернулася до суду з відміткою поштового відділення "за закінченням строку зберігання".

Відповідно до ч.3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою судом стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи наведене суд вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання.

Керуючись ст. 75 ГПК України суд вважає за можливе розглянути справу і вирішити спір за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні виклав зміст позовних вимог та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради «Про організацію міського комунального ринка «Речовий» на земельній ділянці у кварталі, обмеженому вулицями Фрунзе, Чапаєва, Новий Базар, Шевченка» від 03.08.2011 № 225 (далі - Рішення) організовано міський комунальний ринок «Речовий», якому видано реєстраційне свідоцтво ринку № 45, що зареєстрований за адресою м. Полтава, вул.. Фрунзе, 34а.

Пунктом 2 Рішення організацію та забезпечення створення належних умов для провадження торговельної діяльності на ринку згідно із Правилами торгівлі на ринках, покладено на Комунальне підприємство «Полтава-сервіс» Полтавської міської ради (далі - Позивач).

Пунктом 3.3 Рішення, Позивача зобов'язано забезпечити укладання договорів оренди торговельних місць з фізичними особами-підприємцями.

01 листопада 2011 року між позивачем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - Відповідач, ) було укладено договір оренди № 1Р-626 торговельного місця НОМЕР_3 сектору - 1, яке розташоване на території комунального ринку «Речовий» за адресою: м. Полтава, вул. Фрунзе, 34 «а» (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору предметом договору є торговельне місце сектору 1 НОМЕР_3 загальною площею 4 кв. м., що розташоване на території комунального ринку "Речовий" за адресою: м. Полтава, вул. Фрунзе, 34-а, та надається орендодавцем (Позивачем) у тимчасове платне користування орендареві (Відповідачу) для провадження торговельної діяльності.

Відповідно до п.1.4 Договору орендар набуває право користування об'єктом оренди з дня підписання даного договору.

Згідно з п. 3.2 Договору орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендодавцю орендну плату.

В пункті 4.1 Договору визначено, що орендна плата за об'єкт оренди становить 187,80 грн. на місяць.

За п. 4.2 Договору орендна плата вноситься до 25 числа місяця, що передує місяцю, за який проводиться оплата.

За користування орендованим торгівельним місцем за період з березня 2013 року по березень 2016 року включно Відповідач мав сплатити Позивачу сумарно 6948,60 грн. орендної плати, що підтверджується розрахунком заборгованості, який додається.

Проте, Відповідач за вказаний період орендну плату в сумі 6948,60 грн. не сплатив.

Зміни, додаткові угоди або додатки до даного договору не вносилися, дій спрямованих на розірвання Договору не вчинялося жодною із сторін.

Протягом дії Договору Позивач свої обов'язки виконував належним чином, перешкод у користуванні Відповідачем торгівельним місцем не чинив.

Про належне виконання Позивачем своїх зобов'язань за Договором, крім іншого, свідчить відсутність з боку Відповідача претензій та повідомлень про порушення орендодавцем умов Договору.

Проте Відповідач свої обов'язки в частині своєчасної сплати орендної плати, передбачені п. 3.2 Договору, належним чином не виконав.

З метою досудового врегулювання спору Позивач 03.06.2015 року надсилав Відповідачу листа з вимогою про сплату заборгованості, а також акти звірки взаєморозрахунків (копії в матеріалах справи) з проханням повернути підписаний екземпляр, але відповідачем даний акт не повернуто та відповіді про результати розгляду претензії не отримано.

Згідно із ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В статті 193 ГК України зазначається, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідачем не спростовані обставини, на які посилається позивач, доказів повернення сплати заборгованості не надано, таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості у розмірі 7949,78 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У частині 3 статті 184 Господарського кодексу України зазначено, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Частиною 2 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що Кабінет Міністрів України, уповноважені ним органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Відповідно до пункту 3 частини 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2009 року № 868 "Положення про основні вимоги до організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків" затверджено Типовий договір оренди торговельного місця.

Відповідно до п. 20 Правил торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України № 57/188/84/105 від 26.02.2002 року (далі - Правила торгівлі на ринках) передбачено право адміністрації ринку на укладання письмових угод з продавцями про надання торгівельних місць в оренду з зазначенням у письмовій угоді терміну дії угоди, асортименту товару, що реалізується, розташування торгівельного місця, умов оренди торгівельного місця, розміру та порядку оплати за оренду майна, переліку послуг, які надає ринок, та їх вартості.

Пунктом 13 Правил торгівлі на ринках торговельне місце визначається як площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. Тобто, об'єктом договору оренди у спірних правовідносинах є торговельне місце.

Таким чином, безпосередньо Правила торгівлі на ринках передбачають укладення між адміністрацією ринку і підприємцями, що займаються торговельною діяльністю, саме договорів, що за своєю правовою природою є договорами оренди (найму) торгових площ. Відповідна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України № 11/110 від 24.10.2011 року по справі № 07/33-71, яка є обов'язковою для суду згідно ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 759 Цивільного Кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до п. 3 ст. 285 Господарського кодексу України орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, одностороння відмова від договору оренди в силу п. 1 ст. 291 Господарського кодексу України не допускається. Зазначене також кореспондується з п. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, яким встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); якщо строк виконання боржником зобов'язання не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати таке зобов'язання у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. ст. 612 ЦК України).

Згідно пояснень позивача, та наявних у справі доказів станом на момент розгляду справи в суді борг відповідачем не сплачений, договір оренди не розірваний, не визнаний недійсним. Доказів сплати орендних платежів відповідачем суду не подано.

Отже, на підставі матеріалів справи, поданих доказів суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу за договором оренди торговельного місця №1 Р -626 від 01.11.2011 року в сумі 7949,78 грн. за підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Пунктом 6.4 договору передбачено, що у разі несвоєчасної оплати орендарем орендної плати та/або у разі несвоєчасного повернення орендарем з оренди торгівельного місця, останній сплачує орендодавцю пеню у розмірі 1 відсоток від суми заборгованості за кожен день такої несплати. Сплата пені не звільняє орендаря від виконання своїх зобов'язань по даному договору.

Позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 1001,18 грн. за період з 25.02.2013 року по 25.02.2016 року. Дані нарахування підлягають задоволенню в межах заявленої суми, оскільки їх розмір та період нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 6948,60 грн. основного боргу, 1001,18 грн. пені обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами (в мат. справи) і підлягають задоволенню.

Судовий збір, понесений позивачем, відповідно до частини 2 ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

На підставі матеріалів справи та керуючись 22,33,35,43,49,75,82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,36014; ідентифікаційний код НОМЕР_1)

на користь комунального підприємства «Полтава-сервіс» Полтавської міської ради (36002, м. Полтава, провулок Чайковського, 5; код за , розрахунковий рахунок , банк АБ «Полтава-банк» м. Полтава, МФО 331489) суму заборгованості за договором оренди № 1Р-626 торговельного місця НОМЕР_3 сектору - 1, яке розташоване на території комунального ринку «Речовий» за адресою: м. Полтава, вул. Фрунзе, 34 «а», в розмірі 7949,78грн. в т. ч. основного боргу - 6948,60 грн. та пені в розмірі 1001,18 грн.,а також судові витрати в сумі 1378,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

СУДДЯ Іваницький О.Т.

Повне рішення складено 08.04.2016 року

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.