ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2016 року Справа № 30/5005/10402/2012

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Дармін М.О.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність №14-138 від 13.05.2014р.

від відповідача: ОСОБА_2 представник, довіреність №24-5-02 від 31.12.2015р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016р. у справі №30/5005/10402/2012

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод", м.Дніпропетровськ

про стягнення 261803798,19 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016р. у справі №30/5005/10402/2012 (суддя Петренко Н.Е.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у розмірі 7914004,80 грн., 7% штрафу у розмірі 8682548,24 грн., трьох процентів річних у розмірі 7353255,72 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 64202,92 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод витрати по сплаті судової експертизи у розмірі 62,45 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016р. у справі №30/5005/10402/2012 вмотивоване тим, що відповідач несвоєчасно проводив розрахунки за поставлений йому позивачем за договором природний газ, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних є правомірними та підлягають задоволенню. Визнавши здійснені позивачем розрахунки інфляційних втрат необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, суд відмовив в частині стягнення інфляційних втрат з відповідача. Вимоги в частині стягнення пені та 7% штрафу є правомірними, але здійснивши перерахунок пені через помилковість розрахунку заявленої до стягнення позивачем суми та врахувавши наявність підстав для задоволення клопотання відповідача, керуючись ст. 233 Господарського кодексу України та правом наданим суду п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського кодексу України, суд зменшив розмір заявлених до стягнення штрафу та пені.

Позивач (ПАТ "НАК "Нафтогаз України") подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016р. у справі №30/5005/10402/2012 щодо часткового задоволення позовних вимог у зв'язку зі зменшенням судом розміру пені та штрафу і вважає, що рішення в цій частині прийнято з порушенням норм матеріального права, зокрема ст. 233 Господарського кодексу України, ст.ст. 549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України, та процесуального права, зокрема ст.ст. 4-2, 43, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України, без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню в цій частині з наступних підстав.

Скаржник обґрунтовує свої вимоги тим, що інфляційні нарахування позивача на суму простроченої заборгованості є фактично понесеними матеріальними втратами кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів, а тому інфляційні втрати за такою операцією купівлі-продажу природного газу повною мірою охоплюються поняттям збитків в розумінні ч.2 ст.224 Господарського кодексу України, зокрема, відносяться до категорії "втрата або пошкодження її майна". Зазначає, що в частині зменшення неустойки місцевий господарський суд не врахував жодного аргументу, доводу чи доказу позивача, не зазначив мотивів такого неврахування та не мав права застосовувати до спірних правовідносин ст.233 Цивільного кодексу України, не з'ясувавши всіх обставин, з'ясування яких передбачене згаданою нормою. Вважає, що під час розгляду справи, судом не було враховано інтереси позивача, а рішення обґрунтовано лише посиланням на важкий матеріальний стан відповідача без надання останнім жодних належних доказів щодо винятковості таких обставин. Пославшись на те, що Вищий господарський суд України, щонайменше в 11 постановах дійшов до висновку, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки, позивач стверджує, що суд дослідив лише ступінь виконання зобов'язання боржником, не виконавши при цьому вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов'язанні, та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу.

Позивач просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій, а саме пені у сумі 18466011,44 грн. та 7% штрафу у сумі 20259279,22 грн. та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ПАТ "НАК "Нафтогаз України" щодо стягнення штрафних санкцій, а саме пені у сумі 18466011,44 грн. та 7% штрафу у сумі 20259279,22 грн., у стягненні яких було відмовлено, задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016р. у справі № 30/5005/10402/2012 залишити без змін.

В судовому засіданні 04.04.2016р. представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити.

Відповідач (ПАТ "Інтерпайп НТЗ") письмовий відзив на апеляційну скаргу по суті заявлених вимог не надав. Представник відповідача заперечував на задоволенні апеляційної скарги позивача, посилаючись на те, що місцевий господарський суд надав правомірну оцінку обставинам, зазначеним в клопотанні відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій. Крім того, представник відповідача відзначив, що позивач є монополістом з постачання природного газу, тому відповідач позбавлений можливості укладати договори на поставку природного газу на інших умовах, які б встановлювали менший розмір штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено із матеріалів справи, 30.09.2011р. між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець) та ПАТ "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" (Покупець) укладено договір № на купівлю-продаж природного газу, згідно якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю у IV кварталі 2011 року та у 2012 року природний газ, а останній - прийняти й оплатити його вартість на умовах цього договору.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що Продавець передає Покупцеві в період з 01.10.2011 року по 31.12.2012 року газ в обсязі до 295 000 тис. куб. м.

Відповідно до пункту 3.1.2. договору покупець до 20 числа місяця, що передує місяцю поставки газу, надає продавцю належним чином оформлену заявку на планові обсяги споживання газу на наступний місяць, підписану уповноваженою особою. Плановий обсяг поставки підтверджується продавцем та доводиться до відома газотранспортних підприємств в електронному вигляді ОДУ ДК "Укртрансгаз" на відповідний місяць поставки.

Згідно пункту 3.3. договору приймання - передача газу оформлюється актом приймання - передачі. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, Покупець зобов'язується надати Продавцеві підписані та скріплені печатками Покупця та газорозподільного (газотранспортного) підприємства три примірники акта приймання-передачі, в яких зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути Покупцеві та газорозподільному (газотранспортному) підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що ціна за 1000 куб. м газу становить 3023,50 грн. без урахування збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 3023,50 грн., крім того цільова надбавка - 2% та ПДВ - 20 %, а всього з ПДВ - 3700,76 грн. До ціни газу додається тариф на послуги з транспортування природного газу, який становить 285,00 грн., крім того ПДВ 20%, всього з ПДВ - 342,00 грн. Всього до оплати за природній газ та послуги з його транспортування - 3368,97 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 4042,76 грн.

Розділом 6 договору сторони узгодили порядок та умови проведення розрахунків.

Так, згідно з пунктом 6.1. договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 50 % попередньої оплати вартості планових обсягів поставки природного газу за 5 днів до початку здійснення поставки. Решта 50% вартості планових обсягів поставки природного газу сплачується Покупцем протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки.

Пунктами 7.1., 7.2. договору передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством України, а також договором. У разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1 цього договору Продавець має право не здійснювати поставку газу Покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання Покупцем пункту 6.1. умов цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу. Пеня сплачується протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання Покупцем вимоги Продавця. У разі несплати пені у вказаний строк Покупець вважається таким, що має заборгованість за цим Договором.

У пункті 7.3. договору сторони обумовили, що у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1. цього договору Продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір.

Цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу з 01.10.2011 року до 31.12.2012 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості (п. 11.1. договору).

30.09.2011р., 11.10.2011р., 14.11.2011р., 10.01.2012р. та 27.06.2012р. між сторонами були укладені Додаткові угоди до вищезазначеного Договору, якими були внесені зміни до ціни газу та банківських реквізитів, а також змінювався порядок розрахунків (відсоткове співвідношення між попередньою оплатою та подальшими платежами). При цьому, момент остаточного розрахунку за спожитий газ з урахуванням вартості транспортування територією України залишився незмінним - до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Позивач свої зобов'язання за даним договором виконав, передав у власність відповідача передбачений договором газ з жовтня по грудень 2011 року, з січня по вересень 2012 року на загальну суму 782377681,08 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу, копії яких долучено до матеріалів справи.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати за спожитий природний газ, у останнього виникла заборгованість у розмірі 219512710,50 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача була направлена вимога №26/2-170-12 від 08.11.2012р.

На суму основної заборгованості позивачем (станом на 07.11.2012р.) було нараховано пеню в розмірі 15338535,21 грн., 7% штрафу в розмірі 23714068,93 грн., три проценти річних в розмірі 3065549,08 грн. та 172934,47 грн. інфляційних втрат.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, 14.01.2014р. від ПАТ "НАК "Нафтогаз України" надійшла заява №14/2-1075 від 11.01.2014р., обґрунтована тим, що відповідачем було повністю погашено суму основного боргу лише 25.07.2013р., у зв'язку з чим позивачем були перераховані позовні вимоги.

Враховуючи вищевикладене, остаточно позивач (станом на 16.12.2013р.) просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 26380016,24 грн., 7% штрафу у розмірі 28941827,46 грн., інфляційні втрати у розмір 172866,67 грн., три проценти річних у розмірі 7353255,72 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 73080,00 грн.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статті 525 та 526 Цивільного кодексу України також встановлюють вимогу щодо виконання зобов'язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, та вказують на недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, відповідач розрахувався з позивачем за спожитий природний газ в повному обсязі, але з порушенням строків передбачених договором. При цьому остаточний повний розрахунок відбувся 25.07.2013р., що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості та копіями платіжних доручень, які наявні в матеріалах справи, та не заперечується відповідачем.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підтвердження понесення інфляційних втрат у розмірі 172866,67 грн. та в обґрунтування здійснених нарахувань суми 7353255,72 грн. трьох процентів річних у зв'язку із простроченням відповідачем строку оплати зазначених обсягів природного газу, позивачем надані до матеріалів справи відповідні розрахунки.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався в суді першої інстанції на те, що дії сторін по виконанню договору свідчать, що сторони шляхом конклюдентних дій фактично змінили умови Договору щодо порядку розрахунків за Договором, погодившись з тим, що поставка природного газу відбувається не на умовах попередньої оплати. Втім, нового порядку та строків розрахунків за поставлений природний газ сторони в Договорі не передбачили. При цьому, з огляду на те, що момент виконання зобов'язання по оплаті за природний газ, поставлений без попередньої оплати, Договором встановлено не було, то відповідні зміни до нього у письмовій формі сторонами по Договору не було внесено. Таким чином, строк виконання такого зобов'язання за договором необхідно визначити моментом пред'явлення кредитором відповідної вимоги. Враховуючи викладене, відповідач стверджував, що виконав свої зобов'язання по оплаті за поставлений природний газ без вимоги позивача щодо його оплати, а тому, нарахування штрафних санкцій, інфляційних втрат та трьох процентів річних з боку позивача є безпідставним та необґрунтованим.

Дослідивши твердження відповідача про те, що сторони шляхом вчинення конклюдентних дій фактично змінили умови договору щодо порядку розрахунків і строк виконання такого зобов'язання за договором повинен визначатися моментом пред'явлення кредитором відповідної вимоги згідно положень ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, колегія судді вважає, що місцевий господарський суд обґрунтовано не прийняв такі доводи відповідача, оскільки за приписами частини 1 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Відтак, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому, передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Крім того, відповідно до ст. 538 Цивільного кодексу України, якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Встановлені ж судом у даному спорі обставини свідчать, що з урахуванням пункту 6.1. договору строк оплати відповідачем природного газу, що був отриманий у відповідних місяцях, настав 14 числа місяця наступного за місяцем поставки.

Таким чином, з 15 числа місяця наступного за місяцем поставки позивач правомірно розпочав нарахування штрафних санкцій за невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за вказаним договором.

За клопотанням відповідача судом першої інстанції було призначено у справі судову економічну експертизу, на вирішення якої судом були поставлені питання чи підтверджуються документально об'єм поставленого природного газу та зазначені в позовній заяві суми заборгованості з оплати цього обєму природного газу, а саме: основного боргу, пені, штрафу, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Відповідно до Висновку судово-економічної експертизи №1704/1705-15 від 14.12.2015р. по справі №30/5005/10402/12, що був зроблений Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, документально підтверджується за договором №515111884 від 30 вересня 2011 року, за несвоєчасну оплату за спожитий природний газ, станом на 07.11.2012р., пеня - 15122042,15 грн., штраф (7%) - 23714068,93 грн., три проценти річних - 3023758,25 грн., інфляційні втрати - 0,00 грн., основна сума боргу - 219512710,50 грн.

Водночас матеріали справи свідчать, що грошові зобов'язання відповідача в сумі 219512710,50 грн., які складали основний борг на момент пред'явлення позовної заяви, є повністю припиненими виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України), з 25.07.2013р.

Під час розгляду апеляційної скарги встановлено, що на стадії перегляду справи судом апеляційної інстанції відповідачем не оспорюються підстави позовних вимог та розрахунок заявлених позивачем сум, а доводи сторін зведені до правомірності зменшення нарахованих санкцій та наявності для цього відповідних доказів.

Дослідивши зазначені розрахунки, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом правомірно задоволені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми 7353255,72 грн. трьох процентів річних, нарахування яких здійснено у відповідності до умов договору, які встановлюють порядок розрахунків, та вимог ст. 625 Цивільного кодексу України. Щодо вимог позивача у стягненні з відповідача суми 172866,67 грн. інфляційних втрат, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про їх необґрунтованість, так як при їх обрахунку позивач не прийняв до уваги вимоги законодавства та фактичні обставини справи, а саме, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені; що зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання; що при цьому, розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пункти 1.9., 3.1., 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р.).

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про необґрунтоване та незаконне зменшення місцевим господарським судом належних до стягнення пені та штрафу, то їх перевірка судом апеляційної інстанції з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів також свідчить про відсутність підстав для скасування зазначеного судового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Як передбачено у п. 3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, тому він, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав, за яких можливе її зменшення.

Так, відповідно до роз'яснень, наданих у підпункту 3.17.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. №18, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 частина 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 19.01.2011р. у справі №10/224-10 та у справі №12/63, від 29.11.2012р. у справі №18/5005/4976/2012 та у справі №37/5005/5346/2012 тощо.

На думку колегії суддів апеляційного господарського суду, надані відповідачем до матеріалів справи під час її розгляду судом першої інстанції докази про незадовільний фінансовий стан відповідача та збитковість його діяльності, є належними та достатніми доказами, які підтверджують викладені в клопотанні відповідача про зменшення штрафних санкцій обставини, які безпосередньо спричинили неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем, так і обставин, які свідчать про наявність у суду підстав для зменшення таких штрафних санкцій вже під час розгляду даної справи судом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій саме на 70%, оскільки на обґрунтування клопотання про застосування ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України відповідач посилався на те, що знаходиться у скрутному фінансовому становищі, оскільки 60% ринку збуту продукції відповідача відбувалось на території Російської Федерації та на сьогоднішній день споживачі масово відмовляються від своїх замовлень і шукають інших виробників. Відповідачем знижено виробництво продукції через падіння попиту в Україні та введення мита в країнах Митного Союзу. За підсумками 2014-2015 років відповідач є збитковим підприємством. Це вказує на існування виняткових обставин щодо підприємства відповідача, та спростовує доводи позивача, щодо не доведеність судом таких обставин. Досліджено місцевим господарським судом і ступень виконання відповідачем своїх зобов'язань, зокрема відзначено, що відповідачем було здійснено оплату за поставлений природний газ по вищезазначеному договору в повному обсязі, а крім того, сума основного боргу склала 219512710,50 грн., а нараховані позивачем штрафні санкції складають приблизно 1/3 частину від суми боргу. Доводи позивача, що нараховані штрафні санкції є співрозмірними із загальною вартістю поставленого природного газу відхиляються колегією суддів як помилкові, оскільки базою для нарахування штрафних санкцій визначається саме розмір простроченого до виконання зобов'язання. Відтак, висновок суду першої інстанції про неспіврозмірність нарахованих штрафних санкцій із розміром основного боргу є обґрунтованим. Як зазначено в оскарженому судовому рішенні, місцевий господарський суд прийняв до уваги, що позивачем не вживались інші (окрім штрафних санкцій) заходи з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, зокрема припинення чи обмеження постачання, що передбачено умовами Договору та вимогами закону, та врахував на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність у позивача збитків у зв'язку з порушенням відповідачем строків виконання грошового зобов'язання по вищевказаному Договору. Таким чином, судом першої інстанції з'ясовані усі причини виникнення заборгованості відповідача (проаналізовано дії не тільки боржника, а й кредитора) та встановлено відсутність в матеріалах справи доказів про реальні наслідки такого порушення в вигляді спричинення позивачу збитків в певному розмірі. Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції майнових інтересів позивача, то вони також не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, оскільки матеріали справи не містять підтвердження надання позивачем таких доказів, зокрема доказів, які збитки зазнав позивач в результаті прострочення з боку відповідача. Дослідження обставин, пов'язаних з клопотанням відповідача про зменшення штрафних санкцій відбувалось місцевим господарським судом на протязі двох судових засідань (28.01.2016р. та 02.02.2016р.), на яких були присутніми представники обох сторін, та в судовому засіданні 11.02.2016р., в яке представник позивача не з'явився, що вказує на відсутність порушень судом першої інстанції норм процесуального законодавства, яке покладає на суд обов'язок створити сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зменшення штрафних санкцій на 70% здійснено судом з врахуванням інтересів обох сторін, наданих ними доказів та є правомірним і обґрунтованим, оскільки зменшення розміру неустойки є правом, а не обов'язком суду, яким суд першої інстанції скористався, навівши відповідні мотиви, врахувавши недоведеність збитків позивачу, погашення суми основного боргу та нетривалий період прострочки.

Посилання позивача на постанови Вищого господарського суду України, в яких суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що зменшення пені на 90% не відповідає вимогам співрозмірності та не враховує інтереси позивача, не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на те, що існує й інша практика Вищого господарського суду України, який погоджується з висновками судів про зменшення розміру пені (наприклад, справа №904/6410/15).

Отже, щодо викладених в апеляційній скарзі доводів, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду, покладених в основу оскарженого судового рішення.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та об'єктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржене рішення місцевого господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства, тому передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни цього судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016р. у справі №30/5005/10402/2012 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено - 07.04.2016р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко

Суддя М.О. Дармін