ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р.Справа № 916/5025/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (доповідач), ОСОБА_2 та ОСОБА_3

(склад колегії суддів сформовано на підставі автоматизованого розподілу справи між суддями)

при секретарі судових засідань - ОСОБА_4,

за участю представників:

ПАТ Електромонтаж ОСОБА_5 (на підставі доручення),

ПАТ Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» ОСОБА_6 (на підставі доручення),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одеса апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Енергопостачальна компанія Одесаобленерго на рішення господарського суду Одеської області від 22.02.2016 р. по справі № 916/5025/15 за позовом Публічного акціонерного товариства Електромонтаж до Публічного акціонерного товариства Енергопостачальна компанія Одесаобленерго про стягнення 12639,43 грн.,

ВСТАНОВИВ:

21.12.2015 р. Публічним акціонерним товариством Електромонтаж (далі позивач) у господарському суді Одеської області предявлено позов до Публічного акціонерного товариства Енергопостачальна компанія Одесаобленерго (далі відповідач) про стягнення з останнього 12 639,43 грн., яка складається з суми:

7114,00 грн. - основного боргу,

5157,67 грн. - інфляційних втрат за період з 29.03.2014 р. по 17.12.2015 р.,

367,78 грн. - 3 % річних за період з 29.03.2014 р. по 17.12.2015р.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1218,00 грн. за розгляд позову у суді першої інстанції.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на приписи норм чинного законодавства України та зазначив, що 27.07.2011 р. між Відкритим акціонерним товариством «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго», за договором замовник та Закритим акціонерним товариством «Електромантаж», за договором підрядник було укладено договір підряду № 05/27/07 на виконання робіт з реконструкції ПЛ-0,4 кВ від ТП 2811 с. Чорноморка (інв.. № 10313763) (встановлення шаф) (далі договір), які замовник повинен був прийняти та оплатити (п.п. 1.1 Договору).

За умовами договору підрядник повинен був виконати роботи із встановлення розподільчих електричних шаф (найменування згідно до Акту приймання виконаних будівельних робіт форми № КБ-2в від 07.03.2014 р. «Комплекс вводно-облікових зовнішній» із зазначенням кількості абонентів, що можуть бути підключені).

На виконання умов укладеного договору сторони 07.03.2014 р. підписали акт та довідку, оплата повинна була бути проведена з урахуванням п. 4.5 договору до 28.03.2014 р.

Проте відповідач взяті на себе зобовязання за договором не виконав, внаслідок чого за ним виникла заборгованість яку позивач та нараховані на неї згідно приписів ст.625 ЦК України втрати від інфляції та 3% річних позивач просить стягнути з відповідача. (а.с. 2-7)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 24.12.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 916/5025/15. (а.с. 1)

01.02.2016 р. відповідач до місцевого господарського суду подав відзив на позов в якому просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити, з підстав їх необґрунтованості.

В обґрунтування своєї позиції відповідач, зазначив, що у позивача перед відповідачем наявна заборгованість згідно рішень господарського суду, які набрали законної сили на загальну суму 794 549,88 грн., а вимоги позивача у дійсній справі до нього на загальну суму 13 857,43 грн. - є зустрічними, однорідними та строк виконання яких настав.

Посилаючись на приписи ст. 601 ЦК України та з метою погашення взаємної заборгованості, відповідач здійснив зарахування однорідних зустрічних вимог позивача на суму 13 857,43 грн. Відповідач зазначив, що у нього перед позивачем в результаті здійсненого зарахування сума боргу була погашено повністю у розмірі 23 460,01 грн. (серед яких є й сума коштів, які є предметом даного спору 13 857,43 грн.) (а.с. 42)

18.02.2016 р. позивач до суду першої інстанції подав пояснення в яких зазначив, що відповідальність ПАТ «Електромонтаж» в рішеннях господарського суду м. Києва від 02 квітня 2012 року по справі № 5011-19/48-2012; від 11 квітня 2012 року по справі № 5011-58/112-2012 та від 09 жовтня 2013 року по справі № 910/15410/13 - є наслідком невиконання умов договору будівельного підряду у зв'язку із порушенням строків проведення робіт, а не наслідком невиконання ПАТ «Електромонтаж» грошового зобов'язання. (а.с.84-88)

Рішенням господарського суду Одеської області від 22.02.2016 р. (повний текст якого підписано суддею Зайцевим Ю.О. 29.02.2016р.) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 7 114 ,00 грн. основного боргу, 367,78 грн. 3% річних, 5 157,65 грн. суму інфляційних, 1218 ,00грн. витрат на оплату судового збору.

Приймаючи це рішення суд першої інстанції послався на приписи норм чинного законодавства України та зазначив, що сторони при укладенні договору обумовили, що замовник зобовязувався оплатити вартість належним чином виконаних робіт протягом 14 банківських днів з моменту підписання сторонами відповідних актів і довідок, передбачених п. 4.4. Договору, підставою для оплати виконаних робіт є відповідний акт, належним чином виконаних робіт, (форма КБ-2В) та довідка про вартість виконаних робіт (форма КБ-3), які підписуються сторонами та засвідчуються печатками. Замовник на власний розсуд має право, але не зобовязаний, здійснити оплату вартості робіт раніше. Оплата по останньому акту виконаних робіт (Форма КБ-2В, КБ-3) здійснюється після затвердження в установленому порядку акта державної технічної комісії про приймання обєкту робіт за договором в експлуатацію. В порушення умов договору та вимог чинного законодавства замовник оплату не провів та будь-яких доказів, що б підтверджували наявність оплати за договором суду не надав. Здійснений позивачем розрахунок боргу, 3 % річних та інфляційних збитків є вірним, у звязку із чим вимоги підлягають задоволенню.

Щодо заяви відповідача про зарахування однорідних позовних вимог, господарський суд зазначив, що відповідач просив зарахувати вимогу, яка за своєю юридичною природою є зобовязанням повернення авансу в рахунок вимоги за виконані роботи за договором підряду та штрафних санкцій. Таким чином, враховуючи, неоднорідність вимог, які просив зарахувати відповідач, суд дійшов до висновку про відмову у їх задоволенні. (а.с. 91-95)

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, відповідач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду скасувати, а задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування заявлених вимог, скаржник послався на приписи ст. ст. 601, 602 ЦК України, практику Верховного суду України, Вищого господарського суду України та навів ті ж самі доводи, що і у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 11.03.2016р. вказану скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 12.04.2016 р. об 10:30 год., про що сторони були повідомлені належним чином.

22.03.2016 р. скаржник до суду апеляційної інстанції подав додаткові документи, а саме практику Вищого господарського суду України, Верховного суду України.

Оскільки представники сторін не заявили клопотання про фіксацію судового процесу за допомогою технічних засобів така фіксація не здійснювалась, але вівся протокол судового засідання.

Представник скаржника, в усних поясненнях наданих суду просив, суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та ухвалити нове яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в усних поясненнях наданих суду просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Переглянувши відповідно до приписів ст.101 ГПК України справу повторно, в повному обсягу, заслухавши усні пояснення учасників процесу, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, дослідивши фактичні обставини справи та наявні у матеріалах справи докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та ці обставини дослідив місцевий суд, що 27 липня 2011 року між Відкритим акціонерним товариством Енергопостачальна компанія Одесаобленерго (замовником), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Електромонтаж, позивач по цієї справі та Закритим акціонерним товариством Електромонтаж (підрядником), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Енергопостачальна компанія Одесаобленерго, відповідач по цієї справі, було укладено Договір підряду на реконструкцію (будівельного підряду) №05/27/07 (далі Договір), відповідно до п. 1.1, підрядник зобовязується своїми силами та засобами у встановлений строк та відповідно до проектно-кошторисної документації виконати роботи з реконструкції ПЛ-0,4 кВ від ТП 2811 с. Чорноморка (інв. № 10313763) (встановлення шаф), а Замовник прийняти, належним чином виконані роботи та оплатити їх.

Згідно п. 3.1. Договору, підрядник зобовязується розпочати виконання робіт протягом семи днів з дати підписання Договору, надання Замовником проектної документації в повному обсязі та перерахування авансу згідно до п. 4.1. Договору.

Термін виконання робіт визначається до 01.09.2011р. і може змінюватись за додатковою угодою сторін (п. 3.2. Договору).

За приписами п. 4.1. Договору, до початку робіт замовник перераховує підряднику аванс у розмірі 50 % від різниці між вартістю робіт та матеріалів Замовника за визначеної п.2.1. Договору, що становить 5 994,13 грн. (пять тисяч девятсот девяносто чотири грн. 13 коп.), у т.ч. ПДВ 20 % - 999,02 грн.

Відповідно до п. 4.4. Договору, підставою для оплати виконаних робіт є відповідний акт, належним чином виконаних робіт, (форма КБ-2В) та довідка про вартість виконаних робіт (форма КБ-3), які підписуються сторонами та засвідчуються печатками. Замовник на власний розсуд має право, але не зобовязаний, здійснити оплату вартості робіт раніше. Оплата по останньому акту виконаних робіт (Форма КБ-2В, КБ-3) здійснюється після затвердження в установленому порядку акта державної технічної комісії про приймання обєкту робіт за договором в експлуатацію.

Згідно до п. 4.5. Договору, Замовник зобовязувався оплатити вартість належним чином виконаних робіт протягом 14 банківських днів з моменту підписання сторонами відповідних актів і довідок, передбачених п. 4.4. Договору.

Відповідно до п. 5.6. Договору, роботи, які є предметом даного договору, виконуються з матеріалів Замовника, які передаються Підряднику без переходу права власності.

За умовами п. 11.1. Договору, договір набуває чинності з моменту його укладення і діє до повного виконання робіт згідно з договором. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Змістовний аналіз умов договору надає суду апеляційної інстанції зробити висновок, що він за свою правовою природою є договором будівельного підряду до якого застосовуються положення Глави 61 ЦК України підряд, параграфу 3 будівельний підряд.

Згідно з ст. 837 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором підряду одна сторона зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Згідно із приписами ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта.

Відповідно до ст. 876 ЦК України підрядник зобов'язаний здійснювати будівництво та пов'язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт. Підрядник зобов'язаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду. Договором будівельного підряду мають бути визначені склад і зміст проектно-кошторисної документації, а також має бути визначено, яка із сторін і в який строк зобов'язана надати відповідну документацію.

Згідно з частиною 4 статті 879 ЦК України, оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

Частиною 4 ст. 882 ЦК України передбачено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Як свідчать матеріали справи підрядником були виконані роботи передбачені умовами договору на загальну суму 7114,00 гривень, що підтверджується, наявними в матеріалах справи Актами приймання виконаних будівельних робіт форми № КБ-2в від 07 березня 2014 року та довідкою про вартість виконаних робіт форми № КБ-3від 07 березня 2014 року, які підписані обома сторонами та скріплені їх печатками без будь-яких зауважень. (а.с. 16-21)

Позивач (підрядник) стверджує, що відповідач (замовник) в порушення умов укладеного між сторонами договору за виконані роботи не розрахувався.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не оспорює факту виконання позивачем робіт на вищевказану суму та прийняття ним( відповідачем) цих робіт, та того що він не оплатив ці роботи у встановлений Договором строк та на час розгляду спору в суді.

За таких обставин суд доходить висновку, що відповідач на час звернення позивача до суду першої інстанції з позовом дійсно мав перед позивачем заборгованість по оплаті виконаних робіт на загальну суму 7114,00 грн. і відповідно позивач мав право вимагати стягнення цих грошових коштів та нарахованих на них відповідно до приписів ст.625 ЦК України 3% річних та втрат від інфляції.

Перевіривши зроблений позивачем, наявний у матеріалах справи, розрахунок 3% річних та втрат від інфляції, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що його зроблено математично та методологічно правильно.

Слід зазначити, що відповідач також не оспорює правильності цього розрахунку.

Викладене свідчить, що заявлені позивачем до стягнення грошові суми, а саме 7114,00 грн. - основного боргу, 5157,67 грн. - інфляційних втрат та 367,78 грн. - 3 % річних обґрунтовані.

Водночас як вбачається з матеріалів справи, відзиву на позов та апеляційної скарги відповідач 27.01.2016р., тобто після відкриття провадження по цієї справі, направив позивачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог (в порядку ст. 601 ЦК України), що підтверджується копією фіскального чеку та описом вкладення у цінний лист, у який в рахунок боргу позивача перед відповідачем зарахував в погашення своєї заборгованості у розмірі 23 460,01 грн., серед яких є й сума коштів, які є предметом даного спору 12 639,43 грн. та понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 1218,00грн., а всього 13 857,43 грн. При цьому в обґрунтування своєї позиції відповідач у заяві, а також у відзиві і скарзі послався на рішення господарських судів по іншим справам за якими на його користь з позивача стягувались грошові кошти. (а.с. 44-46)

Матеріали справи свідчать, що позивач заяву про зарахування зустрічних вимог не визнає, оскільки вважає що його (позивача) відповідальність у рішеннях на які посилається відповідач є наслідком невиконання ним умов договору будівельного підряду у зв'язку із порушенням строків проведення робіт, а не наслідком невиконання ним (позивачем) грошового зобов'язання, тобто позивач вважає, що ці вимоги не однорідні, що унеможливлює зарахування їх в порядку ст. 601 ЦК України. (а.с. 84-88)

Задовольняючи позовні вимоги позивача та стягнувши з відповідача користь позивача заявлені до стягнення грошові кошти, суд першої інстанції також дійшов висновку, що вказані відповідачем у заяві про зарахування зустрічних вимог, вимоги відповідача не є однорідними з вимогами позивача по цієї справі, а тому застосовувати до них приписи ст.601 ЦК України і відповідно зараховувати їх як зустрічну однорідну вимогу неможливо, а тому стягнув зазначені у позові грошові кошти з відповідача на користь позивача.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з вищенаведеними доводами позивача та висновками місцевого суду, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 та ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк виконання якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування, для чого достатньо заяви однієї сторони.

Частиною першою статті 601 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Згідно частини другою цієї статті зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

При цьому, відповідно до положень ст. 601 Цивільного кодексу України вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей).

Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Із аналізу наведених норм вбачається, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого (меншого) зобов'язання.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

Відповідної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 24.06.2015 року у справі № 914/2492/14.

Також, слід зазначити, що на однорідність вимог не впливають підстави виникнення зобов'язання, а має значення лише природа зобов'язання.

Крім того, аналіз вищенаведених норм матеріального права надає можливість зробити висновок, що заява про зарахування зустрічних вимог може бути направлена іншій стороні, як до виникнення спору між сторонами щодо наявності заборгованості та розрахунків по ній, так і після подачі іншою стороною до господарського суду позову про стягнення заборгованості та прийняття цієї заяви судом до розгляду, що в даному випадку має місце.

З наявної в матеріалах справи копії рішення господарського суду м. Києва від 02.04.2012 р. по справі № 5011-19/48-2012 вбачається, що розірвано Договір підряду на реконструкцію ТП і кабельних лій (будівельного підряду) № 02/20/04 від 30.11.2011 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» та Публічним акціонерним товариством «Електромонтаж». Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Електромонтаж» (01033, м. Київ, вул. Паньківська, 10-б; код ЄДРПОУ 0147446) на користь Відкритого акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго»(65031, м. Одеса, вул.. М. Боровського, 28-Б; ) суму авансового платежу в розмірі 69 223 ,58 грн., штраф в сумі 34 611, 79 грн. та 3 017, 91 грн. судового збору.

За рішенням господарського суду м. Києва від 11.04.2012 р. по справі № 5011-58/112-2012 розірвано Договір №02/15/03 від 15.03.2011 року підряду на реконструкцію ТП і кабельних ліній (будівельного підряду) укладений між Відкритим акціонерним товариством "Енергопостачальна компанія "Одесаобленерго" та Публічним акціонерним товариством "Електромонтаж". Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Електромонтаж" (01033, м. Київ, Голосіївський р-н, вул. Панківська, буд. 10-Б, ) з будь-якого його рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду на користь Відкритого акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Одесаобленерго" (65023, Одеська обл., м. Одеса, вул. Садова, буд.3 ) суму авансового платежу в розмірі 192 549,58 грн., штрафу в сумі 96 274,79 грн. та суму судового збору в розмірі 6717, 49 грн.

За рішенням господарського суду м. Києва від 09.10.2013 р. по справі №910/15410/13 розірвано Договір № 28/11/01 від 28.01.2011 року підряду на реконструкцію повітряних ліній (будівельного підряду) укладений між Відкритим акціонерним товариством "Енергопостачальна компанія "Одесаобленерго" та Публічним акціонерним товариством "Електромонтаж". Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Електромонтаж" (01033, м. Київ, Голосіївський р-н, вул. Панківська, буд. 10-Б, ) з будь-якого його рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду на користь Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Одесаобленерго" (65031, Одеська обл., м. Одеса, вулиця Миколи Боровського, буд. 28 "Б", ) суму авансового платежу в розмірі 383 340,92 грн. та суму судового збору в розмірі 8813, 82 грн.

Згідно вищезазначених рішень господарського суду м. Києва від 02.04.2012р. по справі № 5011-19/48-2012), від 11.04.2012р. по справі №5011-58/112-2012,від 09.10.2013 р. по справі 910/15410/13,які набрали законної сили, з позивача на користь відповідача стягнуто грошові кошти на загальну суму 794 549,88 грн.

Згідно із положенням п. 1.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України.

Водночас п 7.1 вищевказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду визначено, що «За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак, при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

У Постанові Верховного Суду України від 16.09.2014р. по справі № 921/266/13-г/7|3-90гс14 зазначено, що «Разом із тим, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар»

У Постанові Верховного Суду України, від 01.07.2015р по справі № 910/14120/14|3-357гс15, зазначено «…Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.»

Отже, з огляду на вищевказані розяснення Вищого господарського суду України та правові позиції Верховного суду України можливо зробити висновок, що вимоги про повернення попередньої оплати не є грошовими зобовязаннями у розумінні ст. 625 ЦК України, а відтак їх, а також нараховані передбачені договором або законом штрафні санкції, не можна зараховувані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України якщо зустріне зобовязання є грошовим зобовязанням, зокрема вимога по сплаті основного боргу, оскільки вони не є однорідними.

Проте, на переконання суду апеляційної інстанції з вказаних вище позицій вбачається, що ці правила, тобто, що суми попередньої оплати що підлягають поверненню та штрафні санкції що підлягають стягненню не є грошовими зобовязаннями, діють до прийняття судового рішення про їх повернення та/або стягнення, а після ухвалення судового рішення про їх повернення та/або стягнення їх правовий стан змінюється і вони набувають статус грошового зобовязання.

Так аналіз положень глави 47 ЦК України, надає можливість можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів, а відтак зобовязання сплатити на підставі судового рішенням будь-які грошові кошти (включаючи суму авансу що повертається, суми штрафних санкцій, суми нарахованих відповідно до приписів ст.625 ЦК України втрат від інфляції та 3% річних, суми збитків тощо) слід вважати грошовими зобовязаннями, які можуть зараховуватись в порядку ст.601 ЦК України по відношенню к зустрічним грошовим зобовязанням, в т.ч. по сплаті основного боргу та нарахованих на нього втрат від інфляції та 3% річних.

Слід зазначити, що такої правової позиції, тобто щодо можливості застосування у таких випадках приписів ст.601 ЦК України, притримується Вищий господарський суд України у своїх постановах від 30.03.2016 р. по справі № 917/1592/15, від 23.02 2016 р. по справі № 910/17023/15 та по справі № 903/610/13, а також Верховний Суд України у своїй постанові від 04.02. 2014 року по справі № 903/610/13 (3-1гс14).

Слід також зазначити, що статтею 602 ЦК України визначений перелік випадків коли не допускається зарахування зустрічних вимог, а саме: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4 -1) за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом;5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зі змісту вказаної правової норми вбачається, що законодавець не встановив заборону здійснювати зарахуванням зустрічних грошових вимог у залежності від походження (підстав) цих вимог, крім вищезазначених, а стаття 601 ЦК України вимагає лише щоб була однорідність вимог зустрічних вимог, яка проявляється в тому, що в обох зобов'язаннях предметом виконання мають бути речі одного роду, зокрема, гроші, що в даному випадку має місце.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога до стягнення з відповідача грошових коштів в суми 12 639,43 грн. (яка складається суми з основного боргу в розмірі 7114,00 грн., 5157,67 грн. інфляційних втрат та 367,78 грн. 3 % річних), є однорідною зі стягнутими з позивача на користь відповідача за вищевказаними судовими рішеннями грошовими коштами в сумі 794 549,88 грн. (сумами авансових платежів, штрафних санкцій та судового збору), а відтак враховуючи вищенаведену заяву відповідача та приписи ч.3 ст.203 ГК України і ст.601 ЦК України ця сума - 12 639,43 грн. повинна бути зарахована в рахунок зустрічної однорідної вимоги відповідача в погашення заборгованості, відповідача перед позивачем по цієї справі і відповідно грошове зобовязання відповідача по сплаті цієї суми позивачу по цій справі припиняється, а зобовязання позивача по заборгованості перед відповідачем зменшується на вказану суму, без урахування інших вказаних, у заяві відповідача зустрічних зарахувань по іншим договорам.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, рішення місцевого суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги усні заперечення представника позивача наведені ним, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції про неможливість здійснення зустрічного зарахування з посиланням на те, що відносно позивача відкрито справу про банкрутство, оскільки позивач не надав суду доказів наявності цієї справи, а предявлена ним для обзору суду ксерокопія ухвали суду не є оригіналом та/або належним чином не засвідченою копією, а тому не може прийматись як належний доказ у розумінні ст. ст. 32, 33 ГПК України.

Крім того позивач не посилався на ці обставини в суді першої інстанції.

Водночас вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи на час звернення позивача до суду з цим позовом відповідач дійсно мав зазначену в позові заборгованість в розмірі 12 639,43 грн. і з заявою про зарахування зустрічних вимог відповідач звернувся до позивача лише після порушення провадження по цієї справі.

Викладене свідчить про те, що спір по цієї справі виник з вини відповідача, а відтак незважаючи на те, що суд відмовляє в задоволені позову, у звязку з зарахуванням зустрічних вимог відповідача в порядку ст.601 ЦК України, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, згідно приписів ст.49 ГПК України покладаються на відповідача.

При цьому на час ухвалення цього судового рішення витрати по сплаті судового збору понесені позивачем в розмірі 1218,00 грн., не можна зарахувати згідно заяви відповідача про зарахуванням зустрічних вимог відповідача, оскільки вони на цей час ще є не заборгованістю відповідача перед позивачем та час їх оплати не настав, що унеможливлює на даний час застосувати до цих грошових коштів приписи ст.601 ЦК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101-105 ГПК України Одеський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1) Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Енергопостачальна компанія Одесаобленерго - задовольнити.

2) Рішення господарського суду Одеської області від 22.02.2016 р. по справі № 916/5025/15 скасувати.

3) Позов Публічного акціонерного товариства Електромонтаж до Публічного акціонерного товариства Енергопостачальна компанія Одесаобленерго про стягнення 12 639,43 грн. (яка складається з суми: 7114,00 грн. - основного боргу; 5157,67 грн. - інфляційних втрат з за період з 29.03.2014 р. по 17.12.2015 р., 367,78 грн. - 3 % річних за період з 29.03.2014 р. по 17.12.2015 р.), з урахуванням зарахування вказаної суми згідно заяви Публічного акціонерного товариства Енергопостачальна компанія Одесаобленерго від 27.01.2016р., про зарахування зустрічних однорідних вимог (в порядку ст. 601 ЦК України) - залишити без задоволення.

4) Стягнути з Публічного акціонерного товариства Енергопостачальна компанія Одесаобленерго на користь Публічного акціонерного товариства Електромонтаж 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. відшкодування витрат по сплаті судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

5) Зобовязати господарський суд Одеської області видати наказ відповідно до резолютивної частини цієї постанови, із зазначенням у ньому усіх необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Суддя - доповідач: М.А. Мирошниченко

Судді: О.Л. Воронюк

ОСОБА_3