РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016Справа №910/540/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., розглянувши справу за позовом Приватного підприємства "Бонвояж" до Київської міської державної адміністрації (виконавчий орган Київської міської ради) про стягнення 96 159,38 грн., за участю представників позивача - Шилової К.В., довіреність №б/н від 16.02.2015 року, Небоги М.М., довіреність №б/н від 23.02.2016 року, відповідача - Глущенка Д.В., довіреність №001-4478 від 18.12.2015 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 75 121,00 грн. - компенсації з різниці між фактичними витратами на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася позивачем для бюджетних установ та фактичними нарахуваннями згідно з тарифами, що затверджувалися виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та 21 038,38 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.01.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 03.02.2016 року.

24.02.2016 року відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в позові.

24.02.2016 року в судовому засіданні оголошено перерву на 09.03.2016 року.

09.03.2016 року в судовому засіданні оголошено перерву на 16.03.2016 року.

16.03.2016 року в судовому засіданні оголошено перерву на 23.03.2016 року.

23.03.2016 року позивачем через канцелярію суду надано письмові пояснення у справі.

23.03.2016 року представником відповідача в судовому засіданні надано клопотання про припинення провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з непідвідомчістю даної справи господарським судам, в задоволенні якого судом відмовлено за безпідставністю, оскільки дані правовідносини є господарськими.

23.03.2016 року в судовому засіданні оголошено перерву на 30.03.2016 року.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Приватне підприємство «Бонвояж» (позивач) здійснює господарську діяльність з перетворення енергетичних ресурсів (природного газу) на теплову енергію з метою її продажу на підставі господарських договорів населенню, бюджетним установам та іншим споживачам.

Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку; державне регулювання цін здійснюється згідно з Законом України "Про ціни і ціноутворення" № 5007-VІ від 21 червня 2012 року (пункти 1,2 статті 191 ГКУ).

Згідно зі статтею 10 Закону України "Про ціни і ціноутворення", суб'єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують вільні ціни та державні регульовані ціни.

Статтею 12 цього Закону встановлено, що державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість; державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації); зміна рівня державних регульованих цін здійснюється в порядку і строки, що визначаються органами, які відповідно до цього Закону здійснюють державне регулювання цін; зміна рівня державних регульованих цін може здійснюватися у зв'язку із зміною умов виробництва і продажу (реалізації) продукції, що не залежать від господарської діяльності суб'єкта господарювання.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про ціни і ціноутворення" під час державного регулювання цін суб'єктам господарювання надаються гарантії, що орган, яким встановлено державні регульовані ціни на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, зобов'язаний відшкодувати суб'єктам господарювання різницю між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів (частина перша). Установлення органами місцевого самоврядування державних регульованих цін на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, без визначення джерел для відшкодування різниці між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів не допускається і може бути оскаржено в судовому порядку.

Тариф на теплову енергію, вироблену позивачем, встановлюється державою в особі Київської міської державної адміністрації (відповідача) шляхом прийняття відповідних Розпоряджень на підставі та в межах повноважень наданих статтею 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статтею 20 Закону України «Про теплопостачання» № 2633-ІV від 2 червня 2005 року, статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових.

Згідно ч. 5, ч. 6 ст. 20 вищевказаного Закону в редакції, що діяла до 25 липня 2015 року (на час звернення позивача до відповідача), тарифи повинні враховувати повну собівартість теплової енергії і забезпечувати рівень рентабельності не нижче граничного рівня рентабельності, встановленого Кабінетом Міністрів України. У разі, якщо тариф на теплову енергію встановлено нижче її собівартості з урахуванням граничного рівня рентабельності, то орган, яким установлено такий тариф повинен передбачити механізм компенсації цієї різниці в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів; органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання); у разі встановлення органом місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, орган, який їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг; встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво не допускається; спори щодо формування та встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вирішуються в судовому порядку.

З квітня 2014 року Розпорядженнями КМДА № 884 від 05 серпня 2014 року, № 32 від 20 січня 2015 року, № 678 від 10 липня 2015 року позивачу встановлено тарифи на теплову енергію, які застосовувались підприємством для розрахунків з бюджетними організаціями.

У зв'язку із значним зростанням цін протягом позовного періоду на природний газ та здороження інших чинників, що впливають на вартість теплової енергії, з метою приведення тарифів на теплову енергію до рівня економічно обґрунтованих та компенсації збитків від користування економічно необґрунтованими тарифами, позивач неодноразово листами № 581 від 14 листопада 2014 року, № 573 від 6 листопада 2014 року, № 716 від 24 березня 2015 року, № 763 від 5 травня 2015 року, № 708 від 12 березня 2015 року, № 707 від 12 березня 2015 року, № 700 від 6 березня 2015 року, № 736 від 2 квітня 2015 року, № 509 від 1 вересня 2014 року, № 784 від 2 червня 2015 року звертався до відповідача з проханням переглянути тарифи на теплову енергію шляхом приведення їх до рівня економічно обґрунтованих та відшкодувати різницю в тарифах.

Окрім того, позивач листами № 720 від 24 березня 2015 р., № 721 від 24 березня 2015 року, № 768 від 13 травня 2015року, № 802 від 11 червня 2015 року, № 807 від 18 червня 2015 року, № 809 від 19 червня 2015 року, № 658 від 2 лютого 2015 року, № 881 від 5 жовтня 2015 року, № 834 від 4 серпня 2015 року, 752 від 20 березня 2015 року, №798 від 9 червня 2015 року, №801 від 11 червня 2015 року, №806 від 18 червня 2015 року, № 835 від 4 серпня 2015 року звертався до відповідача з проханням відшкодувати різницю в тарифах для бюджетних установ.

Проте, відповідачем листами № 058/3/3-3071 від 12 березня 2015 року, № 050/21-2714 від 8 квітня 2015 року, № 050/21-2715 від 8 квітня 2015 року, №058/3/2-9508 від 17 липня 2015 року, №050/21-5868 від 17 липня 2015 року, №050/21-7379 від 1 вересня 2015 року, № 050/21-4047 від 21 травня 2015 року, №050/21-5533 від 7 липня 2015 року, № 058/3/2-15659 від 13 листопада 2015 року було відмовлено позивачу у відшкодуванні різниці в тарифах.

Тарифи для бюджетних установ ПП «Бонвояж» встановлені наступними розпорядженнями Київської міської державної адміністрації (виконавчого органу Київської міської ради): 879,01 грн/Гкал без ПДВ, розпорядження № 884 від 05.08.2014 року (опубліковано 13.09.2014); 1 240,4 грн/Гкал без ПДВ, розпорядження №32 від 20.01.2015 року (опубліковано 10.02.2015).

Відповідно до актів приймання-передачі наданих послуг, які містяться в матеріалах справи, за 4 квартал 2014 року та січень-травень 2015 року за постачання теплової енергії бюджетним установам нараховано 415 589,97 грн. без ПДВ, зокрема: Управлінню освіти Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації - 413 786,96 грн без ПДВ; КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» - 1 803,01 грн без ПДВ.

Таким чином, враховуючи фактичні витрати на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася позивачем для потреб бюджетних установ, у сумі 490 711,00 грн. і фактичними нарахуваннями згідно з тарифами, що затверджувалися виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у сумі 415 590,00 грн., різниця в тарифах складає 75 121,00 грн. (490 711,00 грн. - 415 590,00 грн.).

Статтею 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 75 121,00 грн. - компенсації з різниці між фактичними витратами на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася позивачем для бюджетних установ та фактичними нарахуваннями згідно з тарифами, що затверджувалися відповідачем є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з цим, позов в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 21 038,38 грн. обґрунтований та підлягає задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам договору та вимогам закону.

Судом було надано належну оцінку відзиву відповідача на позовну заяву, в якому він зазначає, що Порядком на умовами надання у 2015 році субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувались та/або погоджувались органами державної влади чи місцевого самоврядування, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року №375 не передбачено надання субвенцій на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачались бюджетним установам, тому просив в позові відмовити.

Проте, згідно зі ст. 7 Бюджетного кодексу України бюджетна система України ґрунтується на принципах, одним з яких є принцип самостійності. Відповідно до вказаного принципу Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за бюджетні зобов'язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування коштами відповідних бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов'язання одне одного, а також за бюджетні зобов'язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за ними відповідних джерел доходів, правом відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на визначення напрямів використання коштів відповідно до законодавства України, правом Верховної Ради Автономної Республіки Крим та відповідних рад самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні бюджети.

Як вбачається з приписів ст. 1173 ЦК України, обов'язок відповідача компенсувати позивачу різницю в тарифах не ставиться в залежність від наявності чи відсутності відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України №7/128 від 26.07.2010 року та №7/129 від 26.07.2010 року.

Таким чином, обставини на які посилається відповідач у своєму відзиві, не звільняють його від обов'язку компенсувати позивачу різницю в тарифах на теплову енергію.

Судові витрати відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Київської міської державної адміністрації (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, 36; код 00022527) на користь Приватного підприємства "Бонвояж" (02140, місто Київ, вул. Б. Гмирі, 3, кв. 7; код 32660669) 75 121 (сімдесят п'ять тисяч сто двадцять одна) грн. 00 коп. - основного боргу; 21 038 (двадцять одна тисяча тридцять вісім) грн. 38 коп. інфляційних втрат та 1 443 (одна тисяча чотириста сорок три) грн. 00 коп. судового збору.

Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 04.04.2016р.

Суддя С.О. Чебикіна