ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.04.16р. Справа № 904/825/16
За позовом Державного підприємства "Дніпропетровський науково-виробничий комплекс "ЕЛЕКТРОВОЗОБУДУВАННЯ", м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паперова Фабрика", м. Дніпропетровськ

про стягнення 724 820, 81 грн. за договором про переведення боргу

Суддя Суховаров А.В.

Представники:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність №1101/2016/1 від 11.01.16р.;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність №1 від 14.04.15р.

Суть спору:

Державне підприємство "Дніпропетровський науково-виробничий комплекс "ЕЛЕКТРОВОЗОБУДУВАННЯ" (далі - позивач) звернулось до господарського суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 21.03.16р., просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Паперова Фабрика" (далі - відповідач) суму 42 077, 07 грн. пені, 65 596, 63 грн. 3% річних, 451 224, 71 грн. інфляційних, а всього суму 558 898, 41 грн. заборгованості за договором про переведення боргу №300 від 30.01.15р.

Відповідач проти позову заперечує, у відзиві вказує, що умовами договору про переведення боргу не передбачено відповідальності за порушення грошових зобовязань у вигляді пені. Разом з тим, відповідач зазначає, що у відповідача ще не виникли зобовязання щодо оплати поставленого обладнання, оскільки позивачем не надано документи, які свідчать про факт передачі обладнання відповідачу.

В порядку ст.85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

встановив:

,30.01.2015 року між позивачем (кредитор), ТОВ «Дніпропетровська паперова фабрика з ІІ» (первісний боржник) та відповідачем (новий боржник) був укладений договір про переведення боргу №300 (далі - Договір), за умовами якого первісний боржник переводить на нового боржника борг (грошове зобовязання) у розмірі 2 286 797, 44 грн., що виник на підставі договору №38 від 25.08.14р., укладеного між первісним боржником та кредитором (далі Основний договір), а новий боржник погоджується виконати всі зобовязання, передбачені зазначеним договором в тому числі грошове зобовязання (п. 1.1 Договору).

За умовами пункту 1.4 Договору всі зобов'язання, прийняті первісним боржником за договором від 25 серпня 2014 року № 38, в повному обсязі переходять до нового боржника, а також в повному обсязі новий боржник самостійно несе відповідальність перед кредитором, передбачену Основним договором.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх обовязків за Договором (п. 5.1 Договору).

Боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст.520 ЦК України)

Відповідно до ст.521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).

Згідно п.3.1 Договору новий боржник зобов'язується виконати обов'язок первісного боржника протягом 14 (чотирнадцяти) банківських днів з дня отримання відповідної вимоги від кредитора .

Листом №7/63 від 04.02.15р. позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо виконання прийнятих на себе зобовязань за договором. Вказаний лист позивача отриманий відповідачем 19.03.2015 року, проте залишений останнім без відповіді та без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.6.3 договору №38 від 25.08.14р. у випадку несплати покупцем вартості обладнання протягом 90 календарних днів з моменту відвантаження обладнання покупець сплачує продавцю пеню у розмірі 0,01% від суми невиконаних зобовязань за кожний день прострочення.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, позивач нарахував до сплати відповідачу пеню за період з 08.04.15р. по 08.10.15р. у розмірі 42 077, 07 грн., 3% річних за період з 08.04.15р. по 21.03.16р. у розмірі 65 596, 63 грн., а також інфляційні за період з квітня 2015 року по лютий 2015 року у розмірі 451 224, 71 грн.

На час розгляду справи відповідач не надав господарському суду доказів добровільної сплати пені, 3% річних та інфляційних.

Положеннями ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до приписів ст.ст. 525, 526, ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобовязання, а ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснені позивачем нарахування пені та 3% річних, суд зазначає, що позивачем невірно визначено дату початку періоду, з якої він може проводити відповідні нарахування, з огляду на наступні обставини.

Оскільки вимога позивача отримана відповідачем 19.03.2015 року, то з урахуванням положень пункту 3.1 Договору, граничним терміном виконанням зобовязань відповідачем є 08.04.2015 року, тобто відповідач повинен був провести оплату до 08.04.2015 року включно, отже прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання почалось з 09.04.2015 року і саме з цієї дати позивач має право нараховувати пеню та 3% річних.

За таких обставин, суд визнає нарахування розміру пені та 3% річних обґрунтованими частково, а саме задовольняє нарахування пені за період з 09.04.15р. по 08.10.15р. на суму 41 848, 39 грн. та 3% річних за період з 09.04.15р. по 21.03.16р. на суму 65 408, 67 грн., тоді як в решті нарахувань відмовляє за безпідставністю.

Щодо нарахування інфляційних суд зазначає наступне.

Відповідно до постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних в розмірі 114 976, 37 грн. за період з травня 2015 року по лютий 2016 року, тоді як в решті нарахувань відмовляє за безпідставністю.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Щодо заперечень відповідача, викладених у відзиві на позов, суд зазначає, що відповідальність за порушення зобовязань у вигляді пені передбачена пунктом 6.3 договору №38 від 25.08.14р., а з огляду на п.1.4 договору про переведення боргу, згідно якого відповідач як новий боржник в повному обсязі прийняв всі зобовязання первісного боржника, передбачені договором №38 від 25.08.14р., то заперечення відповідача в цій частині відхиляються судом.

З приводу заперечень відповідача щодо не передання позивачем товаросупровідних документів, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 666 ЦК України встановлено, що у випадку, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Оскільки від відповідача звернень щодо встановлення строку для надання позивачем товаросупровідних документів не надходило, а отримання товару підтверджується підписаними представниками первісного боржника видатковими накладними, що свідчить про відсутність зауважень щодо поставки товару, суд відхиляє заперечення відповідача щодо ненадання позивачем товаросупровідних документів.

Відповідно до вимог частин 1 і 7 ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів; одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається крім випадків, передбачених законом.

В силу положень ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обовязку в натурі та застосування штрафних санкцій.

Викладене є підставою для часткового задоволення уточнених позовних вимог.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України сплата судового збору покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Разом з тим, прохальна частина заяви про уточнення позовних вимог містить вимогу позивача щодо повернення надмірно сплаченого судового збору.

Розглянувши таку вимогу позивача, суд зазначає наступне.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення такого збору визначаються Законом України "Про судовий збір" від 08.07.2011 року.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 зазначеного Закону, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За умовами ч. З ст. 7 цього ж Закону, повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Відповідно до п. 2.1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовних заяв майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" встановлено мінімальний розмір заробітної плати на 01 січня 2016 року становить 1 378,00 грн.

Враховуючи, що згідно заяви про уточнення позовних вимог від 21.03.16р. ціна даного позову складає 558 898, 41 грн., розмір судового збору, який має бути сплачений позивачем становить 8 383, 48 грн.

Оскільки позивачем сплачено судовий збір в розмірі 10 991, 66 грн., суд вважає за необхідне повернути з Державного бюджету України Державному підприємству "Дніпропетровський науково-виробничий комплекс "ЕЛЕКТРОВОЗОБУДУВАННЯ" суму надмірно сплаченого судового збору в розмірі 2 608,18 грн., зарахованого на підставі платіжного доручення №300 від 01.02.16р. про сплату судового збору в розмірі 10 991, 66 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Паперова Фабрика" (49098, м. Дніпропетровськ, вул. Каспійська, буд. 2; ) на користь Державного підприємства "Дніпропетровський науково виробничий комплекс "ЕЛЕКТРОВОЗОБУДУВАННЯ" (49068, м. Дніпропетровськ, вул. Орбітальна, буд. 13; ) суму 41 848, 39 грн. (сорок одна тисяча вісімсот сорок вісім грн. 39 коп.) основного боргу, 65 408, 67 грн. (шістдесят пять тисяч чотириста вісім грн. 67 коп.) 3% річних, 114 976, 37 грн. (сто чотирнадцять тисяч девятсот сімдесят шість грн. 37 коп.) інфляційних, 3 333, 50 грн. (три тисячі триста тридцять три грн. 50 коп.) судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Винести ухвалу про повернення з Державного бюджету України Державному підприємству "Дніпропетровський науково виробничий комплекс "ЕЛЕКТРОВОЗОБУДУВАННЯ" (49068, м. Дніпропетровськ, вул. Орбітальна, буд. 13; ) суму судового збору в розмірі 2 608, 18 грн. (дві тисячі шістсот вісім грн. 18 коп.), зарахованої на підставі платіжного доручення №300 від 01.02.16р. про сплату судового збору в розмірі 10 991, 66 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя А.В. Суховаров

Повний текст підписаний 07.04.2016р.